Můj vášnivý Skot

Vyšlo také v tištěné verzi

Vonda Sinclairová

Můj vášnivý Skot – e-kniha

Copyright © Fortuna Libri, 2024

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Tato kniha je fikce. Jména, postavy, místa a události jsou buď výsledkem autorčiny fantazie, nebo byly použity fiktivně. Jakákoliv podoba s žijícími či mrtvými osobami, událostmi či místy je proto čistě náhodná.

Originál title: My Fierce Highlander

Copyright © 2011 Vonda Sinclair

Cover design by Vonda Sinclair

Translation © Jana Pacnerová, 2024

Odpovědný redaktor: Lucie Rohanová

Jazyková korektura: Šárka Marčanová

Vydalo nakladatelství Fortuna Libri Publishing, Praha 2024

www.fortunalibri.cz

První vydání

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozmnožována, ukládána v jakémkoliv vyhledávacím systému nebo přenášena v jakékoliv formě ani elektronickými, mechanickými, kopírovacími, nahrávacími a jinými prostředky bez předchozího souhlasu majitele práv.

ISBN tištěné verze 978-80-7546-588-7

ISBN e-knihy 978-80-7546-612-9 (1. zveřejnění, 2024) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7546-613-6 (1. zveřejnění, 2024) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-7546-614-3 (1. zveřejnění, 2024) (ePDF)

Kapitola jedna

Skotská vysočina, 1618

Ledový dech ostrého větru přinášel pach rozdupané trávy a krve.

Smrti.

Gwyneth Carswellová přidřepla a pozorovala skrz ostružiní těla oděná v tartanu, tucet nebo víc, ležící v houstnoucím soumraku. Když prve sbírala byliny, uslyšela zvuky bitvy – křik mužů, řinčení oceli, ržání koní.

Zamrazilo ji. Muži z MacIrwinova klanu, její vzdálení příbuzní, žili a umírali jen kvůli bojům. Výchova v Anglii, které se jí dostalo, z ní zformovala osobu, jíž teď byla, milovnici míru, ale už žila na Vysočině dost dlouho, aby se naučila očekávat surovost na každém kroku. Chvála Bohu, že její syn zůstal v domku s Morou.

„Další nesmyslná smrt,“ zašeptala a zatoužila utéct a ukrýt se ve svém domku, schoulit se pod přikrývkami a zapomenout, že je léčitelka. Zapomenout na všechnu prolitou krev a děsivé rány, které se nikdy nezhojí.

Jenže to nesměla. Musela znovu čelit smrti všude kolem sebe. Narůstaly v ní děs a nevolnost, zakryla si nos kapesníkem. Rozhlédla se, aby se ujistila, že je sama, vyplížila se na vodou nasáklé vřesoviště a přinutila se k pohledu na zmasakrovaná těla svých bratranců… a jejich nepřátel. S kým bojovali?

Pevně zavřela oči, aby vytěsnila podřezaná hrdla a jiná znetvoření a pak šeptem odříkala modlitbu jak za jejich duše, tak o sílu, aby vydržela pokračovat.

Prosím, ať zachráním život aspoň jednomu.

Vánek přinesl strašidelný sten. Znamení? Vyslyšení její modlitby? Gwyneth zkameněla a zaposlouchala se. Zasténání se ozvalo znovu, přímo před ní.

Rozběhla se k protějšímu konci mýtiny.

Denního světla ubývalo, ale poznala, že raněného ještě nikdy neviděla. Byl to mohutný muž s dlouhými tmavými vlasy, očividně z nepřátelského klanu. Nemohla odtrhnout oči od jeho hladce oholené tváře, pokryté šmouhami a stříkanci krve. Ještě nikdy nespatřila tak úchvatného muže. Ale zaujalo ji ještě něco jiného, něco, co se dalo vycítit jen ženskou intuicí. Prahla po tom, aby otevřel oči, ale nestalo se to.

Krev mu prosakovala bílou košilí a přepychovým světlemodrým kabátcem.

Poklekla na vlhkou zem a pokusila se mu přitisknout ruku na hrudník, aby nahmatala tep srdce, ale překážel jí svinutý pergamen pod kabátcem. Vyndala ho a zkontrolovala mu srdce. Tlukot byl pomalý, ale silný a zdravý.

Znovu upřela oči na jeho obličej. Podmanivý, ale přesto nepřítel.

S ostražitostí vůči němu i poselství, které měl u sebe, stáhla z listu stuhu a uhladila silný papír. V šeru dokázala stěží rozluštit několik slov v gaelštině, napsaných výraznými písmeny v záhlaví.

Mírová smlouva? Napadli je MacIrwinové ze zálohy? Znovu se zadívala na muže, zvedla mu ruku a na prstu uviděla pečetní prsten. Náčelník?

Na vteřinu se zdálo, jako by se v samotné zemi probudil pulz. Vibrující zvuk ji dezorientoval.

Koně!

Vzdálený dusot kopyt sílil a duněl směrem k ní – MacIrwinovy posily přicházely dorazit nepřátele. Tep jí duněl v uších.

Jestli zjistí, že tenhle muž je dosud naživu, podříznou mu hrdlo. Zvlášť pokud je to náčelník, který stojí o mír. Gwyneth mu vecpala pergamen zpátky pod kabátec a vstala.

Popadla silný kožený opasek, který přidržoval muži v pase pléd, a pracně ho odvlekla o několik kroků dál, do žlutě kvetoucích hlodašů a plevele. Dobrý Bože, byl těžký, samé vycvičené válečnické svaly. Ještě jedno škubnutí, a už ho skulila z krátkého svahu a za křoví, přičemž se modlila, aby všechny ty přesuny nezhoršily stav jeho zranění. Přetáhla přes něj svou šedohnědě zbarvenou sukni a pléd arisaid, aby v šeru nebylo vidět světlý kabátec.

Třásla se po celém těle a lehce se kousala do kloubu ukazováčku, aby utišila drkotající zuby. Prosím, ať nás nenajdou. Takřka se neodvažovala dýchat.

Kopyta koní zadusala po trávě a jezdci řvali v gaelštině – převážně přísahy pomsty vůči prokletým MacGrathům.

Skrz keře a hlodaš sledovala, jak nakládají mrtvoly na koně.

Váleční štváči!

O několik minut později MacIrwinovi muži odjeli. Po chvíli zavládlo ticho a nebylo slyšet nic než nedaleký potok a vzdálené volání sovy. Gwyneth se zvolna, postupně uklidňovala.

Zhluboka se nadechla a vstala na roztřesených nohou. Muž, který ležel před ní, byl tak velký, že jím nedokázala znovu pohnout, ne sama a do kopce, neboť síla, kterou jí dodal strach, už pominula.

Rozběhla se ke kamennému domku, nohy jí škobrtaly o kamení a nízký porost.

Zadýchaná Gwyneth vrazila do dveří, čerstvý vzduch vystřídal trpký pach kouře z rašeliny a aromatických sušených bylin. „Moro, slyšelas tu bitvu?“

„Bodejť, hádám, že bojovali s MacGrathy. Věčně je mezi nimi nějaký krvavý spor.“ Její přítelkyně a spoluléčitelka se skláněla nad pletením, šedé vlasy skryté pod bílým čepcem zvaným kerch. Z ohně doutnajícího uprostřed místnosti vycházelo trochu světla.

„Jeden muž ještě žije. Je v bezvědomí, ale tep má silný. Musíme ho sem přinést a ošetřit mu zranění.“

„Kdo to je?“ Z Mořina silného skotského nářečí čišela podezíravost.

„Nevím.“

„Jeden z nepřátel?“

„Nejspíš.“

„Umf. MacGrathům pomáhat nebudu.“

„Tucet mužů je mrtvých. A k čemu to? Všechny tyhle boje jsou holé šílenství!“

„Tobě se to snadno řekne, Angličanko. Bodejť, žiješ tu sotva šest let, a pořád ničehož nevíš o tom, jak to u nás na Vysočině chodí.“

Věděla o zdejším násilnickém způsobu života dost, a nenáviděla ho. Gwyneth pohlédla na svého pětiletého syna, spícího ve skříňové posteli na druhé straně místnosti, a ztlumila hlas. „Radši umřu, než abych dovolila, aby se Rory stal jedním z nich a obětoval svůj vzácný život kvůli nějakému nesmyslnému sporu.“ Musí najít způsob, jak ho dostat z Vysočiny dřív, než ho laird Donald MacIrwin přinutí vstoupit do řad svých bojujících mužů. „A máš pravdu, nechápu tolik krveprolití pro nic za nic.“

„Totě není pro nic. MacGrathové deset let zpátky zabili Donaldova bratra. Pak byla doba, kdy MacGrathové zabrali velký kus MacIrwinových pozemků. Krádež půdy nebereme na lehkou váhu.“

Jak může být její přítelkyně tak chladná? „Ten muž, který ještě žije, má u sebe mírovou smlouvu. Má pečetní prsten a vypadá jako náčelník. Kromě toho je to člověk, a my jsme léčitelky. Jestli mohu zachránit něčí život, udělám to, ať je to přítel, nepřítel, nebo zvíře.“

„Bodejť, ty s tím svým něžným srdcem dámy. Kvůli tobě nás zabijí. Co jestli na to přijde Donald?“

Při té představě ji zamrazilo. „Takřka sem nechodí.“ Ačkoliv byl náčelník klanu jejím bratrancem z druhého kolena z otcovy strany, nepanovala mezi nimi žádná náklonnost.

„Mám z toho špatný pocit. Budeš toho litovat.“

„Nemyslíš, že se MacGrathové krutě pomstí nám všem, jestliže MacIrwinové zabijí jejich náčelníka? On chce mír, stejně jako my.“

„No, takhle se to nedělá. Chodím po světě o pár let déle než ty, Anglánko.“

„Přitáhnu sem tedy toho obra sama.“ Strhla z lůžka přikrývku, vyšla z domku a znovu vykročila z kopce směrem ke glenu. Kamení jí klouzalo a kutálelo se pod střevíčky a zakusovalo se jí do nohou. Jestli jí Mora nepomůže, udělá pro toho muže, co je v jejích silách.

Pohlcovalo ji cosi, co stoupalo z duše a sílilo, odmítalo dovolit, aby tam zůstal ležet a zemřel. Ačkoliv jeho tělo působilo statně, teď byl bezmocný. Bezmocný jako dítě, bezmocný jako malý Rory. Když jí teď ta impozantní postava byla vydaná na milost a nemilost, žasla nad tím, jakou moc nad ním má ona, jak mu může pomoci vrátit síly a život… nebo je nechat odplynout. To by byl hřích daleko horší než všechny, jaké kdy spáchala, a těch bylo mnoho. Mírová smlouva a cosi hluboko v jejím nitru hlásaly, že jeho život stojí za stonásobnou záchranu.

Gwyneth přidřepla u houštiny bodláků na okraji glenu a zaposlouchala se, zda se MacIrwinové nevracejí. Bylo slyšet jen vítr svištící v borovém jehličí a zurčení potoka.

Na svahu za jejími zády zarachotil kámen. Leknutím se otočila a uviděla Moru, jak se k ní blíží s nosítky ze dřeva a plátna. „Tak dobrá, Anglánko, nejspíš tě nemůžu nechat na všechno léčení samotnou. A budeme potřebovat tohle, abychom odvlekly tu jeho velkou zadnici na kopec.“

Gwyneth vstala a potlačila úsměv. „Děkuju ti za tvé laskavé srdce, Moro.“

„Umf. Kde je ten pohan?“

„Ukryla jsem ho do plevele a křoví, aby ho nedorazili.“ Vedla Moru přes nevelký glen k MacGrathovi.

Mora nad ním poklekla. „Bodejť, dech má silný. Možná ještě přežije.“

Převalily ho na nosítka. S námahou se pak lopotily s jeho značnou vahou, kterou vlekly směrem k domku. Už nastala úplná noc, jež jejich namáhavou cestu do kopce ještě ztěžovala.

„Dobrotivé nebe, ten musí vážit aspoň cent,“ funěla a lapala po dechu Mora.

„Souhlasím.“ Gwyneth už měla námahou rozbolavělé paže i nohy.

„Tenhle v zimě nehladověl.“

„Ne, to věru.“

Mora zamířila k domku.

„Schováme ho do chléva. To bude bezpečnější, kdyby se ukázal Donald,“ řekla Gwyneth.

Mora přimhouřila oči. „Najednou jsi náramně mazaná.“

„No, vím, že kdyby zjistil, že ukrýváme nepřítele, nejspíš by zuřil.“

„Bodejť, a zabil by nás všechny,“ zabručela Mora.

Gwyneth potlačila strach a ignorovala pesimistický názor přítelkyně. „Dobře ho schováme.“

Odvlekly MacGratha do kamenné stáje, vzdálené několik metrů od domku, a převalily ho na vlněnou pokrývku na podlaze z udusané hlíny.

„Švarný hoch to je,“ prohlásila Mora.

Hoch, bodejť. Hoch byl Rory. Tenhle obr byl dospělý muž. Ale švarný, to ano. Ve slabém světle plamenů upoutaly Gwynethinu pozornost havraní vlasy, stejně tmavé obočí a husté řasy.

Otevři oči.

Ty budou také tmavé, že ano? Tmavé jako lákavý, nebezpečný hřích v nejčernější noci. Strniště vousů mu stínilo autoritativní bradu a rámovalo smyslná ústa.

Přicházím o rozum, když si v takovéhle chvíli všímám takových věcí.

Přinutila se ignorovat jeho obličej, rozepnula mosaznou brož ve tvaru sokola, jež mu přidržovala horní část modrého plédu přes rameno, odepjala mu od pasu hnědý kožený váček sporran a brož vložila dovnitř.

„Nemyslíš, že je to laird?“ Gwyneth zvedla jeho silnou ruku, aby ukázala Moře pečetní prsten, a pokožkou jí pronikalo jeho teplo.

„Bodejť, vsadila bych se, že je to mladý laird. Až doteď jsem ho nikdy neviděla. Ačkoliv si vybavuju, že starý laird přes časem zemřel, a tenhle se mu podobá. Samozřejmě, všichni MacGrathové jsou takoví tmaví.“

Gwyneth mu stáhla prsten a vložila ho do sporranu.

„Šatstvo má z dobré látky.“ Mora rozhrnula kabátec. „A podívej se na tohle.“ Vytáhla zpod oděvu lesklou dýku s mosazným jílcem, zastrčenou vedle podpaží.

Ostrou zbraní mu rozřízla zakrvácený oděv na horní části těla.

Gwyneth tajila dech a dokázala jen civět, jak se před ní postupně odhalovala každá píď pokožky a sošných svalů. Mezi množstvím jizev na hrudi prýštila krev ze dvou dlouhých, mělkých řezných ran od meče. Olověná koule z pistole ho škrábla do ramene a nechala za sebou brázdu roztržené kůže.

Zalátá ho, aby se zotavil a byl zase jako nový.

Trhlina v plédu je upozornila na další zranění. Mora mu rozepjala kožený opasek a stáhla kilt, čímž odhalila řeznou ránu na pravé straně útlého pasu těsně u pánevní kosti.

Při pohledu na téměř nahé tělo tohoto nepřátelského Skota pocítila hříšné vzrušení. Měla bych zavřít oči, odvrátit zrak. Je to pacient. Z nitra jí vyšlehl žár.

Ačkoliv už ošetřovala mnoho neoděných mužů po potyčkách nebo v nemoci, ještě nikdy neviděla muže tak krásně stavěného. Bůh se na něj rozhodně usmál.

„Je to povrchové,“ řekla Mora. „Má štěstí, že netrefili nic životně důležitého.“

Očistili mu zranění odvarem z podezřeně královské, máčené v čisté vodě, zašily hlubší rány a potřely je mastí z kapradí a kostivalu.

„Propána, je to ale pohledný mužský, co?“ usmála se Mora a mrkla. „Připomíná mi mého Geordieho, než zemřel.“

Věru, pohledný byl příliš slabý výraz, aspoň podle názoru Gwyneth, ale otázku ignorovala. Nedá Moře na srozuměnou, jak trapně na ni ten muž působí.

Většinou byli muži, které znala, všichni stejní – arogantní, krutí a hrubí. Ať už šlo o vznešené anglické pány, nebo ošlehané skotské válečníky, mysleli jen na vlastní nadřazenost a na to, jak by mohli získat moc nad ostatními. Ženy byly pro ně jen otrokyně a nevolnice. Tím, že pomáhala zachránit tomuhle život, vsázela na naději, že dojde ke smíru.

„Och, tady je to nejhorší,“ prohlížela Mora Skotovu hlavu. „Dostal pořádnou ránu do hlavy.“

„Ukaž.“ Gwyneth poklekla na hliněnou podlahu nad ním. Vlasy měl slepené krví a v týle mu naběhla boule. „Zdá se, že už to přestalo krvácet.“

„Bodejť. Stejně se s tím nedá moc dělat.“

Nicméně Gwyneth ránu omyla a nanesla na ni bylinnou mast, jak nejlépe to přes jeho husté vlasy šlo. Soustředila se na svůj úkol ještě víc, zatímco ho Mora zakrývala přikrývkou a vyprošťovala zpod něj pléd. Gwyneth se snažila nemyslet na nahotu pod ním. Takové myšlenky byly určitě hříšné.

„Udělaly jsme pro něj, co se dalo. Teď je v rukou božích. Jdu na kutě.“

Gwyneth vzala s sebou jeho věci, když se vracela s Morou do domku, a ukryla je do hrubé dřevěné truhly. Přistoupila k posteli, kde ležel Rory. Ulevilo se jí, že celý ten rozruch zaspal; políbila ho na čelo a napřímila se. „Vrátím se ven a chvilku posedím u toho MacGrathova muže.“

„Posluž si. Vezmi si radši s sebou sgian dubh, jen pro případ, že by se probudil a nebyl nadšený z toho, kde je.“

Gwyneth přikývla a dotkla se dýky skryté za živůtkem, aby se ujistila, že tam dosud je. Doufala, že se nebude muset bránit muži, jemuž se snaží pomoci. Pravda však byla taková, že ho neznala a nevěděla, čeho by mohl být schopen.

Nad temnými zaoblenými vrcholky hor vykoukl mezi mraky měsíc v první čtvrti, podle jehož slaboučkého světla se orientovala na pěšině ke stáji. Od glenu se plazila bělavě šedá mlha, která jí připomněla duše nedávno zemřelých, až ji zamrazilo. Vdechla vůni deště, než vstoupila do maličké budovy a zavřela za sebou dveře.

Její pohled přitáhl hezký cizinec, ležící v bezvědomí na podlaze. Stará plédová přikrývka jen málo zastírala jeho krásnou postavu, mohutnou a cvičenou k boji, pevnou a svalnatou. Doufala, že nebude litovat, že mu pomáhá. Jestliže měl u sebe mírovou smlouvu, jistě je to dobrý člověk. Přinejmenším lepší než Donald MacIrwin.

Kdyby se tak tenhle MacGrath probral a vrátil na své území, byla by o mnoho klidnější. Pokud by se mu nějak podařilo přinést mír, byla by dvojnásob vděčná. Obávala se však, že žádný mír nenastane, dokud Donald MacIrwin dýchá.

Skrz dveře k ní dolehlo omamné flétnové volání kolihy. Gwyneth se zachvěla. Mora jí nejednou pověděla, že slyšet v noci kolihu je zlé znamení.

*

Gwyneth se s leknutím probudila tlumeným rachotivým zvukem, pak si uvědomila, že to byl hrom. Ztuhlá a prochladlá od ležení na tvrdé hliněné podlaze chléva se zvedla do sedu, přičemž si přitahovala vlněný pléd arisaid těsněji kolem ramen. I když byl červen, tady na Vysočině nikdy nebylo tak teplo jako v Anglii. Na doškovou střechu zabubnoval déšť a znovu zahřmělo. V takových chvílích se jí stýskalo po měkkém lůžku a příjemném ohřívadle z mládí. A dala by přednost praskajícímu ohni v krbu před jediným hořícím smrkovým kořenem, který zastupoval drahé svíčky.

Zraněný Skot se zavrtěl a něco zamumlal.

Přisunula se blíž, sáhla mu na čelo a zjistila, že jeho pokožka je horká a suchá. Nastoupila horečka.

Kéž ho Bůh ochraňuje.

Jeho zotavování potrvá několik dní, pokud vůbec horečku přežije. Musí. Jednoduše musí přežít. Ještě neviděla, že by tak silný a dobře stavěný muž odešel z pozemského života v tak mladém věku. Dozajista není o víc než pět let starší než ona ve svých třiadvaceti.

Vytáhla klůcek z mísy chladné vody, vyždímala ho a jemně mu jím přejížděla po obličeji. Toužila se dotýkat jeho pokožky raději holými prsty, ale odolala nutkání. Jsem to ale pošetilá. Plátno se zadrhlo o strniště jeho vousů. Tmavé řasy se zatetelily nad vysokými lícními kostmi.

„Leitha,“ pronesl hlubokým hlasem. Byť nezřetelné, bylo slovo jasně srozumitelné. Prudce ucukl hlavou. „Ne, tomu nemohu uvěřit.“ Odvrátil obličej a znehybněl, jako by upadl do hlubokého spánku.

Kdo je Leitha? Jeho manželka? Střípek žárlivosti ji přiměl sklonit studem hlavu. Ta žena se určitě bude ptát, kde je, snad ho i považuje za mrtvého. Je jí dobrým manželem, nebo stejně mizerným, jako byl Baigh Shaw vůči Gwyneth?

Nebyl to pro ni lehký úkol, stát se z dcery bohatého anglického hraběte manželkou a otrokyní divokého horala nízkého rodu, skoro dvakrát tak starého jako ona, se dvěma dospělými syny, kteří ji nesnášeli.

Otec ji nemohl potrestat důkladněji za jediný neodpustitelný hřích, ani kdyby chtěl. Před šesti lety přišla o všechno. Nevlastnila nic, co by mělo materiální hodnotu, žádné nemovitosti, ani dědictví, ba ani svatební věno. Tudíž jí nezbývalo než zůstat, kde byla. Uvězněná na Bohem zapomenuté Vysočině.

Nad hlavami jim zaburácel hrom a MacGrath sebou trhl.

Gwyneth mu znovu omyla obličej, uhlazovala klůckem husté tmavé obočí a zarputilá, ale lákavá ústa. Jaký by byl dotek jeho rtů…? Takhle bych neměla uvažovat. Nenáviděla svou hříšnou smyslnost; už jednou jí zničila život.

Jeho další nezřetelná slova byla v gaelštině a Gwyneth rozuměla jen jedinému, „athair“ – otec. Jestliže je náčelník, pak je jeho otec dozajista mrtev. Vidí snad v horečnatých snech přízraky?

Před úsvitem se utišil a znehybněl. Zkontrolovala mu dech. Když se jí nezdál tak silný jako prve, zkameněla, pak sevřela jeho svalnaté předloktí v dlaních a pomodlila se.

*

Alasdair MacGrath si byl naprosto jistý, že se ještě nikdy neprobouzel s tak bodavou bolestí hlavy. Miloval dobré sherry a whisky, ale nikdy nepřebral, takže ho určitě nebušila do hlavy kocovina.

Skrz agonii pronikl hlas. Pisklavé, nesmyslné brebentění.

„Dostanu tě, ty mizerný MacIrwinův parchante.“

Slova se k tomu nevinnému hlásku nehodila.

Jiný hlas, hrubší, ale pořád tentýž, zavrčel: „Jsi ničemný zbabělý MacGrath. Propíchnu tě.“

Co se to k čertu děje? Alasdair pootevřel jedno oko. Ležel na podlaze z udusané hlíny v nějaké tmavé místnosti, která se s ním točila. Sláma a pach starého kravského hnoje mu sdělily, že jde o chlév. Zamžoural směrem k otevřeným dveřím a snažil se ustálit zrak. V jasné záři slunečního světla seděl maličký hošík se světlými vlasy.

Nepřestával přehrávat bitevní scénu mezi dvěma klacíky představujícími muže. „Tumáš, ty zkurvysynu, podělaná ropucho!“

Nebýt pronikavé bolesti v hlavě – v celém těle –, byl by se Alasdair nahlas rozesmál. Takhle se zmohl jen na uchechtnutí, aby si nepřivodil konec.

Chlapec se vymrštil, otočil se a zůstal na něj civět velkýma modrýma očima. „Ty ses probudil.“

„Ano,“ ucedil Alasdair, v hrdle vyschlo a hlas sípavý.

„Mami! Mami!“ zakřičel chlapec a tryskem se vyřídil od chléva.

I špejle v uchu by byla příjemnější. Alasdairův bezděčný pokus zakrýt si uši před pekelným kraválem toho děcka mu způsobil svíravou bolest v horní části trupu.

U všech svatých! Co se mi to stalo? Zasténal a podíval se po sobě. Zakrýval ho vlněný pléd a hromada slámy. Nadzvedl přikrývku a do chřípí mu pronikl silný pach léčivých bylin. Zmocnil se ho nějaký léčitel? Trup měl posetý rozmanitými plátěnými obvazy. Kromě nich byl nahý.

Kde je moje oblečení?

A kde je můj meč a dýka? V hrudi se mu usadil chladný strach.

Někdo se objevil ve dveřích, zastínil světlo – malá postava ženy. Ačkoliv na ni nebylo dobře vidět, cítil, jak na něj dlouze upírá pohled. „Jak se cítíš?“ zeptala se.

„Jako bych se skutálel z vrcholku Ben Nevis. Kde to jsem?“

„Na MacIrwinově území.“

V tom okamžiku ho napadly tři věci – je Angličanka, vstal z mrtvých a leží bezmocný a beze zbraní na nepřátelském území. U sta hromů.

Na jiné myšlenky ho přivedl záblesk vzpomínky – vrazil meč do prošedivělého, rozzuřeného zrzka. Něco nebo někdo ho praštil do hlavy. Mocná rána ho srazila z koně a všechno zčernalo.

„Ví Donald MacIrwin, že jsem tady?“ Rozbolavělé svaly se mu napjaly. Škubl sebou bolestí a přiměl se uvolnit.

„Ne.“ Její výraz zastíralo šero, ale tón hlasu byl zbarvený ostražitostí.

„Kde jsou muži z mého klanu?“ Modlil se, aby bratranec Fergus a všichni ostatní byli naživu. Věděl však, že to není možné. Viděl některé z nich padat.

„Asi pět nebo šest jich zemřelo na bitevním poli. Ostatní se asi vrátili domů.“

Ještě ani nevěděl, kteří zahynuli. Dobrý Bože, ať to nebyl Fergus nebo Angus. Naštěstí je toho dne nedoprovázel jeho bratr Lachlan.

„Nechápu, jak to, že jsem tady, a ne s nimi.“

„Po šarvátce jsem se šla podívat, jestli bych nemohla zachránit život někomu z našich, ale tys byl jediný, koho jsem našla naživu.“

„Jsi tedy MacIrwinová?“

Založila si paže na hrudi. „MacIrwin je můj vzdálený bratranec. Moje babička a jeho dědeček byli sourozenci.“

Bude muset našlapovat zlehka, dokud se nerozhodne, zda může důvěřovat příbuzné svého nepřítele. „Mluvíš jako Anglánka.“

„Vyrůstala jsem v Anglii, ano.“

„Proč by někdo z MacIrwinů, i když Angličan, zachraňoval život MacGrathovi? Jsme nepřátelé už skoro dvě stě let.“ Alasdair se pokusil posadit se, ale podbřiškem mu projela křeč palčivé bolesti. „Mo chreach!“ Padl zpátky naznak.

„Nevstávej.“ Drobná žena se vyřítila vpřed a poklekla vedle něj. Ulpívala na ní příjemná vůně čerstvého vzduchu a zelených bylin.

Položila mu chladivou ruku na hrudník a stlačila ho zpátky. Odhrnula slámu, stáhla mu přikrývku těsně pod pas a prozkoumala zašitou ránu na břiše.

„Zase ti to začalo krvácet.“ Mžikla po něm káravým pohledem jasně modrých očí.

„Prosím za odpuštění,“ řekl a pak se v duchu podivil, proč se omlouvá.

Nemohla mít v žilách mnoho MacIrwinovy krve, jinak by ho nechala zemřít na bojišti. Vůbec se nepodobala Donaldu MacIrwinovi. Tohle bylo už podruhé, co ho ten parchant oklamal, pod přísahou, aby se domníval, že chce podepsat mírovou smlouvu, když ve skutečnosti chtěl povraždit ty, kdo ji přinášejí. Alasdair tolik prahl po míru pro svůj lid, až se stal přespříliš důvěřivým.

Zatímco mu léčitelka kontrolovala zranění, pozoroval její poutavý obličej. Je její smetanová pleť tak hedvábná, jak vypadá? Při práci vraštila čelo a z uzlu v týle se jí uvolnilo trochu světlehnědých vlasů. Měl sto chutí ovinout si ty rovné, jemné pramínky kolem prstů. Proč nemá pokrývku hlavy kerch, oblíbenou mezi vdanými skotskými ženami? Možná není vdaná, ačkoliv má dítě. Tedy vdova. Prsty jí nezdobily žádné prsteny, ale to mu nic nesdělovalo, protože skotské ženy nosily snubní prsteny jen při zvláštních příležitostech.

Jedna věc byla jistá, svlékla ho a viděla ho nahého. Zalitoval, že přitom nemohl být vzhůru, a potlačil úsměv.

Přistihla ho, jak ji pozoruje, a zrůžověla. Ach, byla to ale švarná Anglánka. Usmál se. Co dělá tady na Vysočině kromě toho, že mu ošetřuje rány? Možná je anděl nebo víla, a vůbec ne lidská bytost.

Dotek jejích chladných, zručných rukou působil konejšivě na jeho pokožce, přehřáté od vlněné přikrývky. Věru konejšivě, ale dotek v něm zvolna probouzel novou horkost, jiný druh šimravého žáru, který už nějakou dobu potlačoval a překvapilo ho, že ho teď cítí s takovou silou.

„Máš velké bolesti?“ Její oči byly ostražité, když se střetly s jeho, a Alasdair svůj iracionální zájem potlačil. Jeho život byl v ohrožení, a na to by se měl zaměřit.

„Ne.“ Už vydržel mnohem horší věci. Snad to byl její jemný dotek, co mu přinášelo úlevu.

Znovu ho přikryla plédem. „Musíš nehybně ležet.“

„Ano. Neměl jsem u sebe žádné zbraně?“ Bez nich si připadal nahý víc než bez kiltu.

„Dýku. Mám ji dobře schovanou.“ Vstala.

„Rád bych ji měl u sebe, abych se mohl bránit, když dovolíš. Kdyby se ukázali MacIrwinové, budu bezmocný jako bairn.“

„Jak mám vědět, že ji nepoužiješ proti mně?“

Zamračil se. „Tobě bych neublížil. Máš mě za hňupa?“

Pozorovala ho inteligentníma, pozornýma očima. „Uvážím to.“

Netrpělivě si odfoukl. „Jak dlouho jsem tady?“

„Od včerejšího večera.“

Dlouho ne, ale jeho klan ho pravděpodobně považuje za mrtvého, protože Donald MacIrwin nebral zajatce. Lachlan nebude nijak nadšený z převzetí role náčelníka. Patrně už teď Alasdaira proklíná, že byl tak neopatrný.

„Udeřil ses o něco do hlavy,“ řekla žena.

Alasdair pohnul hlavou na polštáři naplněném slámou a lebkou mu projela bolest. „Nebo něco praštilo do hlavy mě. Hádám, že to byla sekera naplocho… což je mi mnohem milejší, než kdyby to bylo ostří.“ Přejel si prsty po bolavé bouli v týle. „U sta hromů, je velká jako ovčí kopyto.“ Položil hlavu zpátky na polštář a zadíval se na ni. Dozajista byla jeho strážný anděl. „Zachránilas mi život.“

„Nejspíš ano.“ Odvrátila pohled, jako by o nic nešlo.

„Děkuji ti.“ Působilo to tuze nedostatečně. Jak se jí kdy odvděčí? „Ale proč by ti mělo záležet na tom, jestli přežiju, nebo zemřu?“

Její zrak zkoumal jeho oči, posunul se k ústům, k nahému rameni, pak se vrátil k očím. Pokrčila rameny. „Jsem léčitelka. To bylo to nejmenší, co jsem mohla udělat pro jinou lidskou bytost.“

„Cože? Ty mě nepovažuješ za divocha?“ Byl si jistý, že jejím anglickým očím musí připadat velice necivilizovaný… očím, které se teď zaleskly modrým hněvem.

„Ne. Divošské je jen tohle nesmyslné válčení pro nic za nic!“

„No, rád bych je zastavil, ale tvůj klan to nedopustí. Když jsme vyprovokováni, bojujeme jako každý jiný klan. MacIrwinové se proti nám dopustili mnoha zločinů.“

„Před dvěma sty lety.“

„Ne. Jen za mého života tolika, že je ani nespočítám. Včetně vraždy.“

Zadívala se mu do očí. „Cože?“

„Ano, tvůj skvělý bratranec – ale to nic. Proč to vykládám ženě? Už musím jít.“ Tohle všechno je naprostá ztráta času. Musí se vrátit k vlastnímu klanu.

„Ne!“

Tak důrazný povel od děvčátka? Nemohl se ubránit, aby nezůstal na její bojovný výraz civět s otevřenými ústy.

„Se zlomeným palcem na noze se moc daleko nedostaneš,“ dodala.

„Tak to je všechno?“ Pohnul chodidlem a do levé nohy mu projela bodavá bolest. „U sta hromů!“ S heknutím zaťal zuby, znehybněl a modlil se, aby se bolest vrátila do úkrytu.

„Vidíš?“ Založila si ruce v bok a zamračila se na něj, jako by byl nezdárný kluk. „Ani jsme nepoznaly, že máš zlomený palec, dokud nezčernal a neopuchl.“

Vypustil dech, který dosud tajil. „Možná je to jen výron.“

„Dá-li Bůh, budeš mít takové štěstí. Nechápu, proč si muži tohle dělají.“ V očích jí zaplála jiskra hněvu a ta odpoutala jeho myšlenky od vlastního utrpení. Oheň, který v sobě měla, byl rozhodně lákavý.

„Och, maličko nám haraší na věži.“ Chtěl si poklepat prstem o hlavu, ale netroufal si příliš se pohybovat. Místo toho se pokusil uvolnit. „A co tvůj manžel? Ví, že jsem tady?“ Modlil se, aby o jeho přítomnosti nevěděli žádní muži z jejího klanu, jinak by to mohlo vést k jeho zkáze.

„Můj manžel zahynul při šarvátce před třemi roky,“ odpověděla dutým hlasem.

Bezpochyby dosud truchlila nad jeho ztrátou. Dobře věděl, jak dlouho může přetrvávat zármutek. I po dvou letech se mu ještě po manželce stýskalo.

„To mě mrzí. A byl…?“

Léčitelka ho probodla pohledem. „Jsem si jistá, žes ho neznal. Jak se jmenuješ?“

„Angus MacGrath,“ zalhal v domnění, že by jeho skutečné křestní jméno pravděpodobně znala.

Svraštila čelo, nicméně udělala pukrle. „Těší mě. Jsi náčelník MacGrathova klanu, ne?“

Jak to uhádla? Možná ho prozradilo oblečení. Nebo prsten – jeho tíhu na prstu postrádal, ale neodvažoval se jí na něj zeptat. Pozoroval její zvědavý výraz. Pro ochranu svou a svého klanu musí působit jako bezvýznamná osoba. Kdyby znala jeho pravou totožnost, mohla by ho předat MacIrwinovi.

„Ne, jsem náčelníkův bratranec.“ Jelikož měl bratrance jménem Angus MacGrath, mohl se za něj prostě vydávat.

Upírala na něj přimhouřené oči.

„Zklamaná, že nejsem hrabě a náčelník?“

Gwyneth pozorovala, jak se Skot uculuje, a nebyla si jistá, zda mu má věřit. Byla si skoro jistá, že je náčelník. Měl pečetní prsten, kvalitní oděv a smlouvu napsanou na drahém pergamenu. Jestli se ji snaží oklamat, ať si myslí, že se mu to podařilo, než ona přijde na to, co má za lubem. Možná se bojí, aby ho nepředala Donaldovi.

Čím déle s ní Angus MacGrath mluvil, tím byla nervóznější. Působil ušlechtile, příjemně, což by ji mělo uklidňovat. Ale neuklidňovalo.

Jeho pevný pohled byl nevyzpytatelný, pronikavý a záhadný. Oči měl tmavé, jak si představovala. A chvílemi pobavené, a se smyslným leskem. Protože nechtěla, aby jí četl myšlenky, vztyčila kolem sebe tu dobře známou ochrannou zeď. Hradbu, která ji chránila před Baighem Shawem a všemi ostatními muži, kteří si zamanuli ji zastrašit.

„Určitě máš strach, že se tvůj bratranec dozví, že tu jsem,“ řekl. „Vděčím ti za život, takže kdyby se něco stalo, ochráním tě.“

Co to s tím chlapiskem je? Nemůže ani vstát, natožpak ji bránit. „To mi teď bude hodně platné. Jestli se ukážou, budu muset chránit já tebe.“

„To bys pro mě udělala, m’lady?“ V tmavohnědých očích mu zajiskřilo, škádlil ji, ale stále byl podezíravý. Oslovení m’lady na Vysočině slýchala vždycky jen s opovržlivým podtextem.

Úsměvem mu zacukaly koutky úst, zastíněných rašícím porostem černých vousů. Nesmí na něj zírat příliš dlouho. V očích měl výraz, kterému nedůvěřovala, zračilo se v něm uličnictví a zájem, na jaký se neodvažovala ani pomyslet.

Zvážněl a odvrátil pohled. „Náš klan sem nepřišel bojovat. Měli jsme se setkat s MacIrwinem a uzavřít mírovou smlouvu. Pozval nás k sobě domů, a pak nás přepadl. Jeho slovo nic neznamená.“

„Říkáš, že laird MacGrath chce mír?“ Tušila, že je to pravda, ale chtěla to mít potvrzené.

„Ano, m’lady. Nade všechno ostatní chce pro svůj klan mír.“

Zaplavil ji náznak úlevy. „Našla jsem mírovou smlouvu ve tvém kabátci,“ přiznala.

„Teď už nemá větší cenu než mrňavý oblázek v řece Spey. Spal ji, jestli chceš. Snad vydá aspoň tolik žáru, aby sis na ní uvařila kaši.“

Jak může být tak pesimistický a tak snadno se vzdávat? „Nepokusíš se o mír nanovo?“

Odfrkl si. „Je to zbytečné. S Donaldem MacIrwinem se nedá uzavřít mír. Přepadli nás ze zálohy – stříleli na nás pistolemi z křoví, pak vyrazili s meči. Jak vidíš, to je důvod, proč bojujeme. Jiné řeči oni nerozumějí. Musíme chránit, co nám patří – svůj klan, svou půdu a svůj dobytek. Nedovolíme, aby nás tyranizoval.“

„Ovšemže ne.“ Dobře věděla, jak je bratranec nemilosrdný. Vždycky s ní jednal bídně. Kdyby ho něčím rozladila, nepochybně by ji bez váhání zabil. Proto teď pochybovala o svém rozhodnutí pomoci MacGrathovi.

Kolik těch pověstí o chladnokrevných, vraždících MacGrathech je pravdivých? Jestli je pravda to, co říká tento muž, pak jsou to Donald a MacIrwinové, kdo udržují krvavý svár při životě. Což znamená, že jí hrozí větší nebezpečí od vlastního klanu, než od tohoto nepřítele.

„Musíš odtud odejít, hned jak toho budeš schopen.“

„Ano, proti tomu nic nenamítám.“ Pohlédl stranou. „Jen pojď dál. Nestyď se, hochu.“

Sledovala jeho pohled ke dveřím a uviděla tam stát svého syna, bledého ve tváři a s vykulenýma očima.

„Rory, prosím, zůstaň v domku.“

„Slyšel jsem koně – spoustu koní, jedou sem.“

Zkameněla. „Ach dobrý Bože. To je Donald!“

Kapitola dvě

„MacIrwinové tu budou za pár minut. Potřebuji svou dýku,“ zavrčel MacGrath a pokusil se vstát z hliněné podlahy chléva. Tvář se mu zkřivila grimasou.

Gwyneth spěchala k němu, útroby jí svírala ledová úzkost. „Není čas, pane. Musím tě schovat. Rory, běž do domku za Morou a neříkej ani slovo. Hned tam budu.“

Syn se tryskem vzdálil.

„Nedám se porazit jako ovce,“ cedil MacGrath skrz zaťaté zuby a čišelo z něj přitom zuřivé odhodlání.

„Zakryju tě slámou a neuvidí tě, ani kdyby sem nahlédli. Musíš mi věřit. Jinam se teď ukrýt nemůžeš.“ Prosím, Bože, ať mě poslechne.

Jeho ostrý pohled se zabodl do jejího. „Mělas mi nechat mou dýku.“

„Tumáš, vezmi si mou.“ Vytáhla ze živůtku malou dýku a podala mu ji.

„Tohle? Takové párátko?!“

„Nic víc nemám. Nehýbej se, dokud si nebudeš jistý, že tě našli.“ Roztřesenýma rukama zakryla Gwyneth MacGratha od temene hlavy až k prstům u nohou přikrývkou a navršila na něj další slámu, až byla přikrývka skrytá.

Cestou ven za sebou zavřela dveře. Díky Bohu, Donald ještě nebyl na dohled. Rozběhla se k domku. Rytmické staccato kopyt sílilo jako její tep.

V domku se střetla s ustaraným pohledem Mory. Proč Donald přijíždí na návštěvu? Má nějaké podezření?

Kéž nás Bůh ochrání.

„Rory, sedni si tady a… pssst.“ Ukázala na nízkou stoličku, pak sepjala roztřesené ruce. „Pamatuješ, co jsem řekla? Ani slovo o tom muži ve chlévě.“

Rory přikývl. Jeho vykulené oči jí sdělovaly, že ví, že kdyby řekl, co nemá, stane se něco strašného. Ukrutně jí vadilo, že její syn musí vyrůstat v tak drsném prostředí.

Dunění kopyt se blížilo, až ji z toho rozbolel žaludek. Kdyby Donald a jeho muži objevili MacGratha… Nebesa. Nechtěla si ani představit následky.

Koně frkali a dusali na kamení před domkem. Donald a jeho muži rozmlouvali gaelsky, když sesedali.

Gwyneth se zhluboka nadechla a šla otevřít dveře a čelit bratranci.

„Nenašly jste náhodou ve vašem glenu Roberta nebo Rudého Johna?“ zeptal se Donald MacIrwin nevrle.

„Ne, nenašly. Proč?“ Puch z Donaldova podsaditého těla nutil Gwyneth dýchat ústy. Jeho chundelatý hnědošedý plnovous obsahoval pár drobtů od posledního jídla.

„Nemohli jsme je najít po té včerejší potyčce. MacGrathové je museli vzít do zajetí. Prokletí krvežíznivci.“ Odplivl si na zem.

„Proč MacGrathové zaútočili?“ Předstírala nevědomost a skrývala zaťaté pěsti v záhybech sukně.

Donaldova ústa se zkřivila v úšklebku a Gwyneth si nebyla jistá, zda je znechucen její smělou otázkou, nebo jejím předmětem.

„Myslíš, že potřebují nějaký důvod? Ne! Jsou to zločinci, celá ta banda, chtějí nám ukrást další půdu.“ Donald svraštil chundelaté obočí, překročil práh, rozhlédl se po místnosti a nakoukl dokonce i do dvou skříňových lůžek, úhledně zakrytých vlněnými plédy.

Jistě neočekával, že tam své muže najde. Netroufala si pohnout ani svalem, ba ani příliš prudce dýchat.

Donaldův pohled utkvěl trochu příliš dlouho na Rorym, který seděl jako maličký gentleman na stoličce u ohně vprostřed podlahy.

„Ten malý parchant roste jako plevel, co? Postarám se, aby za rok za dva začal cvičit s mečem a střílet na cíl. Budu potřebovat ještě pěkných pár mužů v boji.“

Na mou věru, do mého syna udici nezasekneš! Gwyneth zatínala zuby, až ji bolely.

Donald se otočil a opustil domek. „Prohledejte les,“ zařval na své muže a ukázal na lesní porost za chlévem. „Mohli tam zalézt a umřít.“

Jeden z jeho mužů zamířil ke chlévu.

Ne! Ať projde kolem. Prostě nesmějí MacGratha najít, jinak budou všichni mrtví.

Muž otevřel dveře a strčil hlavu dovnitř.

Po dlouhé chvíli dveře zavřel a šel dál.

Děkuji ti, Bože. Gwyneth vydechla, kolena se jí málem podlamovala.

Přinutila se věnovat své práci mimo dům jako obvykle, krmit slepice a dojit krávy, přičemž celou dobu pozorovala koutkem oka Donaldovy muže.

Asi o hodinu později zřejmě oblast opustili. Odnesla do chléva ovesnou kaši, chléb a pivo, to vše ukryté ve vědru na krmení dobytka.

„Jsou pryč.“ Přistoupila k rohu, kde ležel MacGrath, a postavila vědro s potravou na zem.

„Mo chreach.“ Odsunul si z hlavy pokrývku a slámu. „Děkuji ti za ten nožíček, ale teď chci svou dýku.“ Podával jí zbraň.

„Přinesu ti ji. Ale musíš jíst, aby se ti vrátily síly.“

„Když jsem je slyšel otevírat dveře, myslel jsem, že už je dozajista po mně.“

„Prozatím jsme je přechytračili.“ Podložila mu hlavu a ramena svinutou přikrývkou, aby se mohl trochu napřímit. „Pozor, ať ti ta rána nezačne zase krvácet.“

Jeho přímý pohled ji znervózňoval. Jako by se soustředěně snažil nahlédnout do jejích myšlenek – jako by chtěl znát její tajemství.

„Děkuji ti za pomoc,“ pronesl hlasem tlumeným a hlubokým.

„Rádo se stalo.“

Ale je to nepřítel, musela si ustavičně připomínat. Nepřítel, kterému dala zbraň, a on ji vrátil. Ta spojitost se zárodkem důvěry pro ni byla něco nového.

Gwyneth poklekla vedle něj, zvedla misku a nabrala mu lžíci ovesné kaše.

„Nejsem tak zmrzačený, abych se nemohl nakrmit sám, m’lady.“

Zarputilá mužská pýcha. „Nebuď hloupý. Jsi zraněný a bylo by mi milejší, kdybys mi nepobryndal celou přikrývku kaší.“ Přidržela mu dřevěnou lžíci u úst. „Otevřít.“ Pokud s ním bude zacházet jako s klučíkem, snad v ní nebude budit takové pokušení.

Zaváhal, ale nakonec se podvolil. Vzal do úst sousto, žvýkal a polykal. „Je to tuze dobré.“ Výraz mu projasnil náznak úsměvu, ale přitom z ní nespouštěl vnímavý pohled.

„Mora mě naučila svůj tajný recept,“ řekla, aby vyplnila nepříjemné ticho. Rozhodně nebyla zvyklá, že by muži chválili její kuchyni… nebo na ni tak pozorně hleděli.

„Kdo je Mora?“ zeptal se.

„Dobrá přítelkyně a taky léčitelka. Tohle je její chlév, a Rory a já žijeme v jejím domku.“

„Aha.“ Přijal další sousto a polkl. „Vyškolila tě tedy v léčitelském umění?“

„Je to tak.“

„Nejenže jsi dobrá kuchařka a nadaná léčitelka, jsi půvabná jako jarní jitro. Znáš to – když je obloha tak zářivě modrá, až to bolí do očí.“ Mrkl na ni.

Obličej měla náhle jako opařený. Dobrotivé nebe! Tak výstřední slova, že se jim nedalo ani věřit. Po té ráně do hlavy se pomátl. Ale mrknutí těch temně svůdných očí bylo podmanivé a mocné. Rychle ho krmila, aby přestal chrlit nesmysly. Muži jejímu zevnějšku poklony neskládali. Rozhodně ne její nebožtík manžel Baigh Shaw.

Jsem ráda, že je po něm. Baigh týral Roryho a ji také. Byla vděčná, že už jim jeho ruka žádné další modřiny nezpůsobí.

„Pověz mi, m’lady, jak se jmenuješ?“ MacGrathův hluboký hlas zaševelil ta slova důvěrným tónem, ze kterého ji zašimralo v týle. Ani u něj nebyla moc blízko. Ačkoliv se v duchu ptala, jaké by to bylo, kdyby jí šeptal do ucha. Pozoroval ji tak, jako kočka pozoruje vrabce, než po něm skočí.

„Paní Carswellová.“ Nesnášela skotský zvyk, podle kterého manželka po svatbě nepřebírala manželovo příjmení, nýbrž ponechávala si své dívčí jméno. Aspoň že děti dostávaly jméno po manželovi. To byl důvod, proč souhlasila se sňatkem s Baighem Shawem, aby měl její syn ještě jiné jméno než její.

„A tvoje křestní jméno?“ zeptal se MacGrath.

Sklopila zrak k misce žmolkovité kaše a lžíci, kterou ji míchala. Zdaleka to nebyl pohled tak lákavý, jako na něj, ale bezpečnější. „Na tom nezáleží.“

Naklonil hlavu ke straně. „Byl jsem jen zvědavý, jestli se k tobě tvé jméno hodí.“

Zvedla další sousto a snažila se soustředit na lžíci a ne na jeho lákavá ústa. Ne na ten pobavený úsměv.

„A kdyby se ke mně nehodilo? Co mám dělat, vybrat si jiné?“

V úsměvu se mu zablýskly silné bílé zuby. „Ano, a proč ne?“

Na rtech jí vytanul úsměv, ale potlačila ho. Tohle je nesmyslné koketní tlachání. Absurdní tady, ve skotském chlévě. Není to tanec ve velkém sále vznešeného hradu. Netřeba se upejpat.

„Jmenuji se Gwyneth.“

„To je velšské jméno, ne anglické.“

Jeho znalosti na ni udělaly dojem. „Matka strávila v mládí několik let ve Walesu. Měla blízkou přítelkyni toho jména.“

„Je to hezké jméno a taky se k tobě hodí.“

„Děkuji ti.“ Donesla mu k ústům kousek chleba. Otevřel je a přijal ho. Dotkla se přitom prstem jeho rtů, jejichž hedvábnost a teplo jí posílily vnímání. Měla mnohem méně pevnou ruku, když ji spouštěla.

MacGrath žvýkal a polykal. „To já musím děkovat tobě. Ani si nepamatuji, kdy jsem jedl lepší kaši a chleba. Nebo kdy mi ošetřovala rány tak jemná ruka.“

Byl to okouzlující člověk v přestrojení za vousatého barbara, a ona vůči tomu naneštěstí nebyla imunní.

Podala mu dřevěný korbel piva, posbírala nádobí a vstala. „Rádo se stalo. Teď musíš odpočívat, ať se uzdravíš.“

Pil, pak jí vrátil dřevěný pohár. „Doufám, že se brzy vrátíš. Těší mě tvá společnost.“

Ignorovala jeho poslední slova i podmanivý výraz v očích, když kvapně odpovídala: „Později ti přinesu večeři, pane.“

„A taky mou dýku, ano?“

„Ano.“ S nelibostí z pocitu horkosti, který se jí šířil celým tělem, vyšla ze dveří a zavřela je za sebou dřív, než stihl pronést nějaký další pocukrovaný kompliment. Takhle se cítila naposled před léty, když ji jeden fešný lord požádal o tanec. Teď už věděla, že z toho nemůže vzejít nic dobrého.

Ne pro ni. Pro ni nikdy.

Její dvě starší sestry byly moudřejší a štěstí jim víc přálo, a tak se dobře provdaly. Zatím ještě nevěděla, zda jsou vdané i tři mladší sestry; neviděla je šest let. Neměla pochyb, že jediný bratr si na univerzitě vede dobře. Byl to otcův oblíbenec, koneckonců, jeho dědic a nikdy nebude strádat.

Raději nemyslet na rodinu, Anglii ani muže. To všechno se ocitlo mimo její dosah. A byla ráda, že už nemusí podléhat přáním žádného muže. Měla teď největší míru svobody v životě, díky Moře. Kdyby ji přítelkyně nevzala k sobě, Donald by mohl Gwyneth provdat za jiného ze svých ničemných přátel.

Ne, už nikdy se neprovdá a nenechá si poroučet od žádného muže.

*

Alasdair se zavrtěl ve snaze udělat si větší pohodlí na tvrdé udusané podlaze. S břichem částečně naplněným a hlavou plnou obrazů půvabného děvčete byl tak spokojený, jak jen se dalo čekat. Noha, hlava a různé části těla ho bolely, ale snažil se na to nemyslet.

Místo toho zavřel oči a násilím obrátil své myšlenky k vlastní bezpečnosti a k bezpečnosti svého klanu. Považují ho za mrtvého? Vrátí se Donald MacIrwin?

Něco ho šťouchlo do paže, a tak otevřel oči.

Chlapec uskočil a přitiskl k hrudi omšelý dřevěný meč. „Já myslel, že spíš.“

„Ne, když do mě takhle dloubeš.“

Roryho nebesky modré oči zůstaly vykulené.

Alasdair se usmál, aby chlapce trochu přešel strach. „To máš ale pěkný meč.“

Podržel ho před sebou a zadíval se na něj. „Našel jsem ho v lese.“

„Opravdu? Tos měl tedy štěstí.“

„Jak se jmenuješ?“

„Angus.“ Alasdair dítěti nerad lhal, ale bylo to pro něj nejbezpečnější. „A ty jsi Rory?“

„Ano. Jsi válečník?“

„Nejspíš jsem.“ Ačkoliv boj si dobrovolně nevybral. Mnohem raději by jednoduše vedl svůj klan v míru.

„Jsi trošku mladý.“

„To budeš, hochu. O tom nemám pochyb.“

Table of Contents

Kapitola jedna

Kapitola dvě