Text © Aleš Miklík, 2024

Fotografie str. 27, 160, 167, 186, 190 © Aleš Miklík; str. 2–5, 17, 20, 24, 32, 39, 42, 46, 58, 72, 78, 83, 86, 90, 98, 100, 103, 111–112, 121–122, 125–126, 132, 136, 153–154, 170, 178–179, 202, 206–207, 208 © iStock; str. 8–11, 18–19, 40–41, 84–85, 134–135, 168–169, 200–201 © Janek Sedlář.

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2024

ISBN epub: 978-80-7689-351-1

ISBN mobi: 978-80-7689-352-8

Úvod

Zdraví lidí a zdraví přírody od sebe nelze oddělit. Tuto jednoduchou a starou pravdu nám v roce 2020 znovu připomenul souběh dvou epidemií, vyvolaných nezodpovědnými zásahy vůči přírodě: koronavirus u lidí a kůrovec v českých lesích. Zatímco noviny psaly o lidských úmrtích, ostatní si díky nabytému volnému času začali všímat mrtvých stromů v lesích.

Důkazy o významu přírody pro lidské zdraví však zůstávaly v pozadí a poučení z těchto dvou pohrom nakonec v médiích vystřídala další vděčná katastrofa. Dennodenně slýcháme o klimatické změně, o jejích důsledcích pro přírodu a pro lidi, o ubývající biodiverzitě, umírajících druzích. O životech stromů a o tom, co může dělat každý z nás, aby jejich život podpořil, se ale už tolik nemluví. Ve školách se toho o lesích a stromech teoreticky dozvídáme mnoho – zjišťujeme, kde rostou, jaké mají dřevo a jak ho lze využít, jak od sebe odlišit jednotlivé druhy a kolika let se dožívají v hospodářském lese. Faktografie máme k dispozici dostatek, chybí však prožívání. Když už se v běžné státní škole nebo školce děti dostanou ven, obklopuje je řada příkazů, na co si dát pozor a co nedělat. „Klacky se nesbírají, a hlavně nelezte na stromy,“ zní od nervózních učitelek. Pokud to děti nezkusí ve volném čase nebo je k tomu nemotivují benevolentní rodiče, nemusí nikdy zjistit, jak tuhá je kůra dubu, jak chutná javorové listí nebo že mech může vonět na mnoho způsobů jen na jednom metru čtverečním.

To, co nám dnes zoufale chybí a co vede k nerovnováze a zhoršení zdraví lidí i přírody, je ztracený vztah. Vztah k nám samým, k Zemi i ke všem živým bytostem. A dá se vlastně bez těchto vztahů zdravě žít? Opakem vztahu je nezájem, stagnace a příkopy plné odpadků. Jenže vztah nelze postavit na faktografii, na znalostech a informacích, které jsme nezískali sami, ale byly nám předány. Vztah se tvoří prožitkem, tím, jak se s druhou bytostí cítíme, ne tím, že nám někdo řekne, jak je pro nás důležitá. Ilustrovat to může následující příklad: Zkuste si vybavit jednu osobu ze svého života, kterou máte rádi – partnera, rodiče, dítě. Pak si představte, že existuje kniha, která ji do detailu popisuje – jaké má vlasy, jak je vysoká, jakou poslouchá hudbu a jaké jídlo má nejraději. Myslíte, že byste ji mohli milovat jen na základě četby této knihy? Asi těžko – lásku tvoří mnoho konkrétních okamžiků, strávených a prožitých s touto osobou, jejími náladami a pocity, které ve vás vzbuzuje. Hodnota, kterou pro nás takový člověk má, je důsledkem něčeho námi prožitého a nikdo třetí nám to nemusí vysvětlovat.

Úplně stejné je to přitom s dalšími živými bytostmi kolem nás. Kácí-li někdo náš oblíbený strom v ulici, pod nímž se scházíme se sousedy, který známe s jeho celoroční proměnlivostí, vůněmi a barvami světla pod listím a který máme spojený se vzpomínkami na nás samé, může nás to hluboce zasáhnout. Ničí-li se takto život mnoha tisíců stromů v hospodářském lese za městem, málokoho to zajímá, ačkoliv se jedná o stejné tvory. Pokud ale do lesa nechodíme s cílem poznat život se všemi jeho projevy, pochopit jiné živé bytosti, jejich vlastní prožívání světa, unikátní vlastnosti a osobitý přínos pro mnoho dalších tvorů, snadno se naučíme je objektivizovat – tak jako ve škole. A objekt nelze prožívat, ten prostě buď je, nebo není. Tento nepřirozený, naučený náhled je škodlivý nejen pro přírodu, ale především pro nás samotné, protože mezi přírodou a námi ve skutečnosti není žádná hranice. Tuto myšlenku se pokusím rozvinout i v následujících kapitolách.

Kniha, kterou držíte v rukou, není učebnicí botaniky, ale ani esoteriky. Pracuji v ní s mnoha aktuálními poznatky o přírodě a jejím propojení s člověkem a zkoumám, jakou roli v něm hrají smyslové prožitky. Těm se věnuje i věda, ale zároveň jsou tak samozřejmé, tradiční a „obyčejné“, že je většina z nás v nějaké podobě zná z vlastní zkušenosti. Mojí ambicí bude pozvat vás, abychom společně tuto zkušenost rozvinuli a prohloubili, abychom získali odvahu zahodit některé zažité vzorce vnímání a vzpomněli si, jaké to je cítit se naplno součástí něčeho většího, smysluplného, užitečného, a to bez nutnosti oddat se nějakému náboženskému dogmatu. Pokusíme se znovu navázat vztah k tomu, co ze zvyku označujeme jako „příroda“, i když ve skutečnosti jde o vztah k nám samým, a posílit jej. Takový vztah je nutně velmi osobní a mnoho ryze osobních prožitků vám bude i postupně přinášet. Půjde tedy o zkušenost unikátní, individuální. Možná také dojdete mnohem dál, než se v rámci jedné knihy můžeme vydat společně. Tak jako tak je mým přáním, abyste maximum z této cesty sdíleli s dalšími bytostmi, zejména lidmi. Jen malé kroky každého z nás, které jsou zároveň inspirací pro ostatní, mohou změnit svět.

Půjdeme spolu po cestě lesní terapie, stále poměrně mladé disciplíny oboru s názvem wellbeing, holistického konceptu zdraví, který kromě člověka zahrnuje planetu jako celek. Lesní terapie má svůj původ v Japonsku a v dalších východoasijských zemích, které se musely potýkat s nárůstem civilizačních chorob po přechodu společnosti na znalostní ekonomiku. Principy lesní terapie jsou však společné mnoha původním kulturám (našim předkům) po celém světě, které nedělaly rozdíly mezi světem lidí a dalších tvorů. Svým způsobem lze říci, že lesní terapie je jedna z odpovědí naší kolektivní duše na trauma oddělenosti, objektivizace a determinismu, které s sebou přinesl život v moderní společnosti. V knize se však nebudeme pouštět na pole psychoterapie ani psychologie, ostatně rozlišení mezi těmito metodami léčby a lesní terapií bude také důležitým bodem na naší cestě.

I pro mne je tato cesta osobním příběhem. Bez vlastních vzpomínek a zážitků bych těžko mohl dojít tam, kde jsem dnes. Mnoho z mých zkušeností zároveň poslouží jako ilustrace toho, co vám chci předat. A protože vám tuto knihu nabízím jako pozvání, budu na různých místech používat opravdu pozvánky – návrhy, jak se s přírodou lépe spojit a jak se naučit být všímavější i vůči některým přírodním (a přirozeným) aspektům naší duše. Můžete je využít v rozsahu a podobě, která vám bude připadat v danou chvíli nejlepší, a třeba se k nim i opakovaně vracet. Přece jen jde o knihu o lese a přírodě, proto ji směle berte s sebou ven a čtěte třeba pod stromem. Mnoho z popsaného si můžete rovnou vyzkoušet, ať už sami, nebo s rodinou či přáteli.

V textu budu také využívat závěry vědeckých studií a další faktické poznatky pro podporu některých tvrzení a pozvánek. Opět nejde o snahu najít nějaké konkrétní dogma – i věda je pouze jeden ze způsobů, jak popsat náš svět, ale určitě nejde o způsob jediný správný, možný a už vůbec ne úplný. Pro některé lidi však vědecký náhled zůstává hlavním zdrojem nových informací a inspirace. Nakonec proč ne, krása přírody je v tom, že se srovná i do této škatulky. Je to přece jen moderní věda, která v posledních dekádách přináší nové a nové poznatky o významu přírody pro člověka nad rámec jeho fyziologického zdraví.

KOŘENY:
NÁVRAT
DOMŮ

Podle indiánské tradice má každý člověk na Zemi místo, kam opravdu patří, kde je skutečně doma. Nemusí to být přitom nutně místo, kde se narodil nebo kde žije. Každopádně když se na takové místo dostane, cítí to každou svojí buňkou. Jeho sounáležitost s ním je prý dokonce tak velká, že se tam dokáže vyléčit z jakékoliv nemoci.

Pro mne je takovým místem určitě Norsko, země, kam jsem se poprvé dostal díky jednomu krátkému mezilidskému vztahu a kam se od té doby stále vracím, kdykoliv mám možnost či potřebu se „doplnit“, dobít energii a znovu nalézt pocit smyslu, převyšující běh každodenních povinností. Ztracený, ale důležitý vztah s člověkem mne dovedl k novému, hlubokému a mimořádně obohacujícímu vztahu se zemí. Jde o stejný princip proměny, vzniku a zániku, ztráty a zisku, který se opakuje v mnoha vzorech živé přírody.

Proč právě Norsko? Popravdě nevím. Stejně tak by mne jistě uchvátila příroda a kultura jiné skandinávské či třeba asijské země. Ale každý malý krok v životě nás někam nevyhnutelně směřuje a v mém případě vedl součet takových kroků právě sem. Když jsem poprvé s úžasem přistával na letišti v Oslu, bylo to doslova mezi stromy (a jak jsem později zjistil, u paty přistávací věže roste spousta hub!). Vnímal jsem vibrace ušlechtilého dřeva v letištní budově, na jejíchž stěnách bujel mech, a pomalu vkročil do tichých a vodou nasáklých divokých houštin za městem. Cítil jsem, že jsem doma. Doma ne ve fyzickém slova smyslu, ale doma v pocitech, vjemech a emocích, které jsem naposledy zažíval jako dítě.

Vzduch překrásně voněl a každý nádech mne doslova sytil energií a radostí ze života. Světlo se třpytilo v nekonečném počtu odstínů a odlesků na špičkách jehličí, v potůčcích a kalužích a zbarvovalo kopce mechu, místy hluboké na půl metru. Každý krok byl dobrodružstvím – částečně proto, co přinášel za nové objevy, částečně proto, že mohl snadno vést do hluboké kaluže, skryté pod mechovou vrstvou. Postupoval jsem pomalu, protože jsem měl nutkání zastavit se u všech stromů. Ty jako by mne pokaždé oslovily, zvaly k obejmutí a přivonění. Mísila se v nich fascinující směs éterických olejů a vůně lišejníku. Kolem zurčela voda, slyšel jsem zpěv ptáků, šumění větru, ale vnímal jsem i základní hladinu ticha, v současném lidském světě tak vzácné substance.

Mysl jsem měl rázem prázdnou a bezstarostnou, povinnosti a úkoly odlétly pryč a dostavil se pocit uvolněné radosti se spoustou volně se proměňujících fantazií a vjemů. Celá krajina se mnou mluvila, každá bytost a objekt měly svoji historii a příběh a můj příběh zase najednou zapadal k těm jejich. Pokud něco mělo význam, byly to aktuální pocity, a ne to, co bylo, nebo bude. Každá vteřina měla smysl, který patřil všemu a všem. Cítil jsem se zkrátka tak jako kdysi dávno při dobrodružných dětských výpravách kolem místa svého fyzického domova, kde jsem se narodil – v lesích Moravského krasu. Pocit známosti, a zároveň tajemství, bezpodmínečného přijetí a štěstí.

Takový stav vnímání je pro dospělého člověka obvykle obtížně dosažitelný. Když se na lesních terapiích ptám účastníků, jaký nejsilnější zážitek s přírodou si vybavují, velmi často směřují právě do dětství. Dětská bezstarostná mysl, otevřená stejně jako srdce, je ještě nezatížená převzatými a často vnucenými vzorci vnímání, pravidly o tom, co „je možné“ a co ne. Dovoluje nám tak vnímat přírodu skutečně naplno. Pocity, které v nás zanechává, si neseme navždy s sebou. Pro někoho je to léto u babičky na venkově, pro jiného jen krátká nerušená chvíle na výletě, kdy zahlédl srnu, která mu pohlédla do očí a něco hluboko uvnitř něj se zachvělo. Tyto vzpomínky jsou však téměř pokaždé spojeny s konkrétními smyslovými vjemy – lidé si pamatují určité vůně, chuť lesních jahod, barvy listí nebo teplotu slunce a vody. A právě proto je tolik podobných vzpomínek tak dávných. Jako dospělí už se smyslově s přírodou tolik nespojujeme, a když ano, tak jen letmo. Odvykli jsme si poznávat okolní svět pomalu a naplno, „nemáme na to čas“.

V dospělosti běžně podléháme konceptuálnímu a pojmovému myšlení, na které klade důraz školství i většina pracovní komunikace, namísto vědomého vnímání skrze smysly. Kromě těch pěti základních myslím i další, například intuici. Přírodu kategorizujeme, označujeme, v lepším případě registrujeme, když v ní zrovna vykonáváme nějakou aktivitu. V takovém případě jde ale spíše o kulisy, mezi kterými se pohybujeme a na které máme určité kvalitativní nároky. Příroda funguje mnohem více někde na pozadí, než že bychom se jí skutečně otevřeli a bez očekávání vnímali to, co nám nabízí.

Svou roli zde hraje řada dalších filtrů a hranic, získaných během výchovy, vzdělání, hledání společensko-kulturních vzorů nebo prostě jako důsledek podoby světa, ve kterém žijeme. Mnoho lidí tak vlastně ve skutečnosti nikdy nevidělo opravdu přírodní les. Pokud les příležitostně navštíví, pak spíše ten silně regulovaný, hospodářský, často v monokulturní krajině, a svá očekávání toho, jak by „měl les vypadat“, odvozují ze svých vzpomínek z dětství. Už tehdy byly ovšem lesy ve střední Evropě dávno „zkrocené“ a intenzivně hospodářsky využívané, jenom možná trochu jinak než dnes. Celistvou podobu přírody, která zahrnuje silný prvek koloběhu života a smrti, přijímají návštěvníci jen obtížně nebo jako vhodný doplněk přírodních rezervací.

Pro většinu dospělých je plné vnímání a prožívání přírody zkrátka spíše vzpomínkou, s jejíž pomocí se navrací do duše vlastního dětství.

Zeptejte se sami sebe:

Jaký by měl podle vás být „správný a zdravý les“?

 uklizený?

 snadno prostupný?

 plný zvěře?

 alespoň s nějakými jedlými plody?

 smíšený?

Ve skutečnosti nepotřebuje být ani jedno z toho.

I pro mne je dětství tím přirozeným začátkem. Narodil jsem se a vyrostl v okresním městě plném zeleně, odkud to z každého místa trvá nanejvýš 15 minut do lesa. Předškolní zařízení se v té době na citlivější duše dvakrát neohlížela. Naštěstí i tehdejší školka měla poměrně velkou zahradu, a často jsme chodili ven. Pamatuji si, že už tehdy jsem se nejlépe cítil ne mezi svými vrstevníky, ale spíše o samotě. Často se mi komunikovalo snáz se stromy než s lidmi, hlavně dospělými. Dodnes si vybavuji mladý javor před školkou, kolem kterého jsme chodili na procházky, a jak jsem se na něj těšil – v létě dával stín, na podzim barevné listy, na jaře svěžest. V obrovském světě plném věcí a jevů, kterým jsem jako malý nerozuměl, mi byl stálou a pevnou oporou. Nedávno jsem se na to místo dostal náhodou znovu a byl jsem překvapený, jak snadno jsem vplul do tehdejších pocitů. Stačilo chvíli postát na stejném místě a strom ke mně opět promlouval.

Bydleli jsme tehdy v čtyřpatrovém bytovém domě na menším sídlišti hned u lesa. Mezi domy byly trávníky s několika stromy, převážně jehličnatými. Jako čtyř- a pětiletý kluk jsem trávil hodně času venku hraním s dalšími dětmi, ale ať dělám, co dělám, opět si místo nich vybavuji spíše ty stromy. Nejsilnější vzpomínkou jsou pro mě chvíle, které jsem trávil pod jedním z mladých smrků, skrytý v jeho převislých větvích. Byl jsem v úkrytu, zároveň jsem však měl dobrý výhled ven. Dodnes si pamatuji vůni jeho jehličí a příjemný pocit bezpečí a tajemství zároveň…

Až mnohem později jsem se dozvěděl, že tato potřeba hledat skrýš je pro lidský druh zásadní. Formovala kus naší historie i vztahu ke krajině. V raných dobách evoluce našich předků v africké savaně jsme totiž žili statisíce let v travnatém kraji s roztroušenými stromy. Ty fungovaly jako důležité orientační body a signály potravy, ale také právě jako úkryty a pozorovatelny. Jednak nám umožňovaly snáze lovit zvěř, jednak se schovat před predátory. Podle výzkumů dávají lidé dodnes přednost savanovitému typu krajiny, když si mají mezi různými terény vybrat ten, kde se cítí nejlépe.1

A jaká je vaše nejstarší vzpomínka na přírodu, na vztah s ní? Co a kde jste cítili?

Později, ještě než jsem začal chodit na základní školu, jsme se přestěhovali do rodinného domu. Ten můj otec postavil na pozemku, jenž kdysi za městem pořídil děda jako zahradu. Byl to stále odlehlý pruh zeleně na kopci nad městem, který ovocnými stromy rovnou navazoval na okolní les. Vedle nás stálo už jen pár zahradních chatek. Na sídliště přes silnici jsem se vydával jen málokdy a prakticky většinu volného času trávil buď v lese, nebo na zahradě u domu. S lidskými kamarády jsem si vystačil ve škole a až do univerzitního vzdělání jsem trávil v lese přinejmenším stejně času jako v učebnách.

Les za domem nabízel nespočet lákavějších možností než město dole v údolí. Kousek od domu protékal bublající potok, skákal po mnoha kamenech a dále se vinul v písčitých meandrech. Lesem podél něj se dalo dojít daleko ke středu města, v podstatě skoro až ke škole. Se svojí starší sestrou nebo sám jsem jím chodil prakticky neustále, raději než po chodnících jako ostatní. Někdy jsme se bosí celou cestu brodili potokem, v zimě, pokud zamrzl, jsme občas obuli brusle a jeli po něm. Bylo-li dost sněhu, dalo se sjet dolů i po lesní cestě. V létě tam byl příjemný chládek. Les nabízel spoustu malin, ostružin a jahod. Pamatuji si, že v prvních letech po našem přestěhování v potoce nad domem dokonce bývali pstruzi. Nejen v lese, ale i na zahradě u domu žily obrovské žáby, zmije, tucty ještěrek a mnoho dalších zvířat, která bohužel později i s pstruhy zmizela. Mohla za to postupující výstavba a celková urbanizace okolní krajiny.

Naše rané vztahy s okolím a přírodou silně formují nejbližší rodinní příslušníci. Měl jsem to štěstí, že mi rodiče nechávali velkou míru svobody, v té době a na malém městě ostatně ještě nepoznamenané úzkostí, která dnes rodičům ve větším osídlení nedovolí pustit děti samotné ani do školy. Volný čas jsem trávil o samotě venku bez nutnosti kontroly, domů jsem dorazil nejpozději s hladem, a pokud jsem se zdržel do tmy, naučil jsem se využívat k orientaci světlo měsíce nebo hvězd. Čelovky se tehdy ještě běžně nepoužívaly, a i kdyby ano, nejspíš bych ji odmítl. Ano, absence baterky znamenala vyšší počet zvrtnutých kotníků, ale nikdy jsem to nevnímal jako překážku před toulkami nočním lesem, který byl tak fascinující a odlišný od všech denních zkušeností, že bych jej nechtěl ovlivnit světlem.

Brzy jsem si všiml, jak radikálně se liší způsob mého prožívání reality v lidském, společenském prostředí a o samotě v přírodě. Komunikace s lidmi pro mne byla dlouho obtížná, vyžadovala totiž osvojení určitých masek a rolí a (zejména v komunikaci s dospělými) schopnost předvídat, co by si přáli slyšet. Být součástí lidské společnosti vyžaduje intenzivní učení, řadu povinností, úkolů a zkoušek, aniž by to mělo hlubší smysl. Lidé se vzájemně hodnotí podle toho, jak jsou úspěšní, jaké odvádí výkony, jejich pozornost je hlavně směrována do vnějšího světa, k objektům a procesům, které nemají žádnou skutečnou hodnotu pro plný život dítěte, například k nekonečné konverzaci o nemocech příbuzných nebo naslouchání nudnému proslovu učitele.

Naproti tomu v lese jsem se cítil sám sebou. Nebylo třeba se přetvařovat nebo přemýšlet, jak se chovat. Příroda nás vždy přijímá takové, jací jsme, bez jakýchkoliv očekávání nebo požadavků na správný vzhled, náladu, vyjadřování, myšlení, barvu kůže, pohlaví či cokoliv jiného. Máme-li dostatečně otevřené srdce, pocítíme také bezpodmínečnou, nekonečnou lásku, která k nám proudí. Každý člověk může být plnou součástí lesa, pokud si to dovolí. Výměnou za to získá pocit smyslu, opravdovosti, sounáležitosti, a dokonce i bezpečí. Abychom k těmto pocitům dospěli, je však třeba odhodit většinu kulturně a společensky podmíněných obrazů přírody. Třeba ten, že příroda je nebezpečné a nepohodlné místo, v němž různí živočichové usilují o život sobě navzájem a vše je zde jedovaté a infekční.

Švýcarský léčitel Renato Strassmann zdůrazňuje, že kořeny mají velký význam pro celý „strom našeho života“. Podle něj je přirozené, že má strom své části na různých místech – už kmen (prvotní poznávání světa – vzdělávání a první vztahy) nás často vzdaluje od kořenů, a koruna se může rozevřít ještě dál. Později v životě začneme plodit a něco světu na oplátku vracet. Takovými plody může být naše úsilí, poslání, ale i nová generace. Po celou dobu ale má smysl vracet se zpět ke kořenům, k místu, ze kterého jsme vzešli, a čerpat z původního pramene. Tato cesta po kmeni je vždy tak trochu cestou k začátku, k něčemu původnímu, ale zároveň pokaždé novému.

A jak své kořeny vnímáte vy? Jste s nimi stále spojeni, nebo pobýváte spíš v jiných částech stromu?

V té době jsem samozřejmě netušil, že v některých vyspělých zemích už existuje praxe lesní terapie, která i moderně žijícím lidem pomáhá snadno obnovit své spojení s přírodou, které jim umožňuje všechny tyto dary přijímat. Dělal jsem zkrátka to, co jsem vnímal jako přirozené. Moje nedůvěra a odstup od lidského světa mi dovolovaly nezapomenout a rozvíjet jemné vnímání v přírodě a z něj plynoucí postřehy, kterým by se moji vrstevníci už dávno leda zasmáli.

Tak například jsem cítil, že stromy jsou opravdu živé. To samozřejmě ví každý, ale je velký rozdíl mezi znalostí faktů a vědomostí srdce – prožitkem. Pod každým stromem se cítíme trochu jinak a nejde pouze o fyziologické vjemy. S některými stromy jsem měl opravdu silné pouto plné důvěrnosti a lásky, s jinými jsem se spíše míjel. Některé jsem vnímal ještě předtím, než jsem se k nim přiblížil. Zvlášť starší stromy mají dar nabídnout vám prožitek, ke kterému byste se jinak obtížně dopracovávali, třeba zážitek konkrétního stavu vědomí. Pokud hledáte způsob, jak opravdu otevřít své srdce, můžete svého stromového průvodce-přítele požádat, aby vám tento stav vědomí na chvíli zprostředkoval, ukázal vám, jaké to vlastně je žít s naplno otevřeným srdcem vůči celému vesmíru, a značně tak urychlil vaši vnitřní práci. Co je k tomu potřeba? Opravdu se otevřít, tuto možnost si dovolit a požádat o ni. To jsou však poměrně vzácné situace, které si pamatujete celý život. Mnohem častěji jsem zažíval jednodušší prožitky imaginace, přenosu obrazů a pocitů a někdy i slov, které jsem pod některými většími a výraznějšími stromy vnímal.

CO DOKÁŽE STROM?

Kde jsou však ve stromu paměťové nebo nervové buňky, které by takové učení dovolovaly? Podle Petera Wohllebena a jeho knihy Tajný život stromů za tím stojí schopnost kořenového systému stromů fungovat jako nervový systém. Tomu by odpovídala i jejich schopnost vzájemné komunikace pomocí jemných elektrických signálů skrz kořeny.

ROSTLINY NÁS SLYŠÍ

CVIČENÍ:

Uzemnění a dýchání se stromem