HANGMAN

Copyright © Daniel Cole 2018

Translation © Michal Prokop, 2018

ISBN 978-80-242-9858-0

Obsah

PROLOG

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2

KAPITOLA 3

KAPITOLA 4

KAPITOLA 5

KAPITOLA 6

KAPITOLA 7

KAPITOLA 8

KAPITOLA 9

KAPITOLA 10

KAPITOLA 11

KAPITOLA 12

KAPITOLA 13

KAPITOLA 14

KAPITOLA 15

KAPITOLA 16

KAPITOLA 17

KAPITOLA 18

KAPITOLA 19

KAPITOLA 20

KAPITOLA 21

PRVNÍ SEZENÍ

KAPITOLA 22

KAPITOLA 23

ZASVĚCENÍ

KAPITOLA 24

KAPITOLA 25

KAPITOLA 26

KAPITOLA 27

ŠESTÉ SEZENÍ

KAPITOLA 28

KAPITOLA 29

KAPITOLA 30

KAPITOLA 31

KAPITOLA 32

KAPITOLA 33

KAPITOLA 34

KAPITOLA 35

KAPITOLA 36

KAPITOLA 37

DEVÁTÉ SEZENÍ

JEDENÁCTÉ SEZENÍ

KAPITOLA 38

KAPITOLA 39

KAPITOLA 40

EPILOG

PODĚKOVÁNÍ

„Co když existuje nějaký Bůh?

Co když existuje nějaké nebe?

Co když existuje nějaké peklo?

A co když… čistě teoreticky…

tam už všichni jsme?“

PROLOG

Středa 6. ledna 2016

9.52

„Žádný bůh neexistuje. Tečka.“

Detektivka vrchní inspektorka Emily Baxterová sledovala vlastní obraz v zrcadlovém okně výslechové místnosti a čekala, jestli na tuto nepopulární pravdu nějak zareagují odposlouchávající diváci.

Nic.

Vypadala hrozně: spíš na padesát než na pětatřicet. Černé stehy, které jí držely pohromadě horní ret, se při každé větě napínaly a připomínaly jí věci, na něž by raději zapomněla. Sedřená kůže na čele se nechtěla hojit, zlomené prsty měla v dlaze svázané k sobě a desítky dalších poranění se skrývaly pod vlhkým oblečením.

Se záměrně znuděným výrazem se obrátila ke dvěma mužům, kteří seděli za stolem naproti ní. Ani jeden nepromluvil. Zívla a začala si hrát s dlouhými hnědými vlasy. Těch pár posledních zdravých prstů zabořila do jejich zaprášených konečků, po třech dnech slepených suchým šamponem. Bylo jí úplně jedno, že poslední odpovědí zjevně urazila zvláštního agenta Sinclaira, urostlého holohlavého Američana, jenž si teď cosi psal na list papíru se složitou hlavičkou.

Atkins, styčný důstojník metropolitní policie, působil vedle elegantně oblečeného cizince zcela nevýrazně. Předešlých padesát minut Baxterová věnovala převážně pokusům odhadnout, jakou barvu původně měla jeho špinavě béžová košile. Kravata mu volně visela na krku, jako kdyby mu ji uvázal dobrosrdečný kat ve snaze zakrýt volným koncem čerstvou skvrnu od kečupu.

Nakonec si Atkins vyložil mlčení jako pokyn ozvat se.

„Z toho musela být poměrně zajímavá konverzace se zvláštním agentem Rouchem,“ prohlásil.

Po oholené lebce mu ze strany tekl pot, což byla zásluha světla nad nimi a topení v koutě, které chrlilo horký vzduch a změnilo čtvery sněhové šlépěje na linoleu ve špinavou louži.

„Co tím chcete říct?“ zeptala se Baxterová.

„Tím chci říct, že podle jeho spisu –“

„Se spisem jděte někam!“ zasáhl Sinclair. „Pracoval jsem s Rouchem a vím jistě, že byl zbožný křesťan.“

Američan zalistoval přehledně seřazenou složkou po své levici a vytáhl dokument ozdobený rukopisem Baxterové. „Stejně jako vy, aspoň podle žádosti o zařazení na vaše současné místo.“

Díval se jí do očí a těšilo ho, že se ta hádavá ženská nakonec dostala do rozporu sama se sebou, jako kdyby obnovil rovnováhu světa důkazem, že Baxterová sdílí jeho přesvědčení a jen se ho pokoušela vyprovokovat. Ona však vypadala pořád stejně znuděně.

„Pochopila jsem, že celkově vzato, lidi jsou idioti,“ začala, „a hodně se jich mylně domnívá, že bezmyšlenkovitá důvěřivost a silné morální přesvědčení spolu jaksi souvisí. V podstatě jsem chtěla vyšší plat.“

Sinclair znechuceně zakroutil hlavou, jako kdyby nevěřil svým uším.

„Takže jste lhala? To úplně nepodporuje vaše tvrzení o silném morálním přesvědčení, viďte?“ Pousmál se a pokračoval v psaní poznámek.

Baxterová pokrčila rameny. „Ale dost to vypovídá o bezmyšlenkovité důvěřivosti.“

Sinclairův úsměv pohasl.

„Máte nějaký důvod, proč mě chcete obrátit na víru?“ musela pošťouchnout vznětlivého vyšetřovatele, takže vyskočil na nohy a postavil se nad ni.

„Zemřel člověk, vrchní inspektorko!“ zařval. Baxterová ani nehnula brvou.

„Hodně lidí je mrtvých… po tom, co se stalo,“ zamumlala a přešla k jízlivosti, „a vy kdovíproč všechny okrádáte o čas starostmi o jediného člověka, který si to zasloužil!“

„Ptáme se,“ zasáhl Atkins, aby zklidnil situaci, „protože u těla byly nalezeny jisté důkazní materiály… náboženské povahy.“

„Ty tam mohl dát kdokoli,“ podotkla Baxterová.

Muži si vyměnili pohledy, které si vyložila jako náznak, že vědí ještě něco dalšího, co jí neprozradili.

„Máte nějaké informace o tom, kde se zvláštní agent Rouche v současné době nachází?“ zeptal se jí Sinclair.

Baxterová odsekla: „Pokud je mi známo, agent Rouche je mrtvý.“

„Vážně to s námi chcete sehrát takhle?“

„Pokud je mi známo, agent Rouche je mrtvý,“ zopakovala Baxterová.

„Takže jste viděla jeho tě–“

Doktorka Preston-Hallová, psychiatrická poradkyně Metropolitní policejní služby a čtvrtá osoba sedící u malého kovového stolu, si hlasitě odkašlala. Sinclair pochopil nevyslovené varování a zarazil se. Opřel se a obrátil oči k zrcadlovému oknu. Atkins cosi naškrábal do svého notýsku a přisunul jej k doktorce Preston-Hallové.

Lékařka byla elegantní žena krátce po šedesátce, jejíž drahý parfém teď působil jen jako květinový osvěžovač maskující pach mokrých bot. Vyzařovala přirozenou autoritu a dala jasně najevo, že může výslech kdykoli ukončit, pokud nabyde dojmu, že otázky neprospívají zotavení její pacientky. Pomalu zvedla zápisník se skvrnami od kávy a přečetla si poznámku jako učitelka, která zachytila tajný vzkaz.

Skoro hodinu mlčela a patrně neměla potřebu zasahovat ani teď, protože na Atkinsovu otázku odpověděla prostým zavrtěním hlavou.

„Co se tam píše?“ zajímala se Baxterová. Lékařka si jí nevšímala.

„Co se tam píše?“ dožadovala se Baxterová. Otočila se k Sinclairovi. „Zeptejte se nahlas.“

Sinclair vypadal rozpolceně.

„Zeptejte se nahlas,“ zopakovala Baxterová.

„Emily!“ napomenula ji lékařka. „Neříkejte ani slovo, pane Sinclaire.“

„To ani nebude nutné,“ pokračovala Baxterová a její hlas vyplnil malou místnost. „Jde o tu stanici? Chcete mluvit o tomhle?“

„Výslech končí,“ oznámila doktorka Preston-Hallová a vstala.

„Zeptejte se!“ vykřikla Baxterová.

Sinclair měl dojem, že přichází o poslední šanci získat odpovědi, a tak se rozhodl pokračovat a následky se zabývat později: „Podle své výpovědi máte za to, že zvláštní agent Rouche byl mezi mrtvými.“

Doktorka Preston-Hallová podrážděně zvedla ruce.

„To nebyla otázka,“ opáčila Baxterová.

„Viděla jste jeho tělo?“

Teprve teď si Sinclair všiml, že Baxterová znejistěla, ale místo radosti pocítil spíš bodnutí výčitky. Její oči ztratily lesk, protože ji otázka vrátila do podzemí a dočasně polapila v minulosti.

Hlas jí přeskočil, když konečně zašeptala odpověď:

„I kdyby, stejně bych ho nepoznala, nemyslíte?“

Opět nastalo napjaté ticho, v němž všem docházelo, jak znepokojivě ta jednoduchá věta zní.

„Jak vám připadal?“ vyhrkl Atkins nepřipravenou otázku, když se mlčení stalo nesnesitelným.

„Kdo?“

„Rouche.“

„V jakém smyslu?“ chtěla vědět Baxterová.

„Psychické rozpoložení.“

„Kdy?“

„Když jste ho viděla naposledy.“

Chvíli nad tím přemýšlela a pak se opravdově usmála.

„Působil klidně.“

„Klidně?“

Baxterová přikývla.

„Zdá se, jako byste ho měla ráda,“ pokračoval Atkins.

„Nijak zvlášť. Byl inteligentní, schopný spolupracovník… navzdory svým evidentním nedostatkům,“ dodala.

Její velké hnědé oči, zvýrazněné tmavým líčením, čekaly na Sinclairovu reakci. Agent se kousl do rtu a znovu pohlédl k zrcadlu, jako kdyby proklínal někoho za sklem za tak náročný úkol.

Atkins vzal ukončení výslechu na sebe. V podpaží měl tmavé skvrny potu a nevšiml si, že si obě ženy kousíček odsedly, aby unikly před pachem.

„Poslala jste tým prohledat dům agenta Rouche,“ nadhodil.

„Ano.“

„Takže jste mu nevěřila?“

„Nevěřila.“

„Ani vůči němu necítíte žádné zbytky loajality?“

„Vůbec žádné.“

„Vzpomínáte si na poslední věc, kterou vám řekl?“ Baxterová vypadala neklidně: „Už jsme skončili?“

„Skoro. Odpovězte na otázku, prosím.“ Seděl s perem připraveným nad zápisníkem.

„Chtěla bych už jít,“ oznámila Baxterová lékařce.

„Samozřejmě,“ odpověděla doktorka Preston-Hallová rozhodně.

„Je nějaký důvod, proč nemůžete nejdřív zodpovědět tuhle jednoduchou otázku?“ Sinclairova slova zněla jako obvinění.

„Dobře.“ Baxterová nasadila rozzuřený výraz. „Odpovím.“ Zamyslela se a potom se naklonila nad stůl a podívala se Američanovi do očí.

„Žádný… bůh… neexistuje,“ ušklíbla se.

Atkins odhodil pero na stůl, zatímco Sinclair vstal, až hlučně převrátil kovovou židli na podlahu, a vyrazil z místnosti.

„Dobrá práce,“ podotkl Atkins unaveně. „Díky za spolupráci, detektivko vrchní inspektorko. To je všechno.“

O pět týdnů dříve…

KAPITOLA 1

Středa 2. prosince 2015

6.56

Zamrzlá řeka praskala a křupala, jako kdyby sebou házela v neklidném spánku pod třpytivou metropolí. Různá plavidla, uvězněná v ledu a zapomenutá, se postupně ztrácela pod sněhem a pevnina se znovu dočasně spojila s ostrovní částí města.

Když slunce vyšplhalo nad členitý obzor a most se koupal v oranžovém světle, dolů na led dopadl tmavý stín: v mohutném oblouku se rozpínala síť poprášených vláken jako pavučina, která přes noc něco zachytila.

Zapletené a pokroucené v místě, kde viselo jako moucha potrhaná ve snaze o vyproštění, zastiňovalo sluneční kotouč polámané tělo Williama Fawkese.

KAPITOLA 2

Úterý 8. prosince 2015

18.39

Do oken New Scotland Yardu se tlačil večer a vrstvou sražené vlhkosti pronikalo světlo velkoměsta.

S výjimkou dvou krátkých přestávek na toaletu a výpravu do skladu kancelářských potřeb Baxterová od rána neopustila svou malou kancelář v oddělení vražd a závažných zločinů. Teď se zadívala na stoh papírů, který se nejistě tyčil na kraji stolu nad odpadkovým košem, a musela potlačovat nutkání mírně jej postrčit správným směrem.

Ve čtyřiatřiceti letech se zařadila k nejmladším ženám, které kdy u Metropolitní policejní služby dosáhly hodnosti vrchního inspektora, avšak její rychlý postup nebyl očekávaný ani zvlášť vítaný. Uprázdněné velitelské místo i její následné povýšení bylo možné připsat pouze a jedině případu Hadrového panáka z loňského léta a skutečnosti, že právě ona zatkla nechvalně proslulého sériového vraha.

Předešlý vrchní inspektor Terrence Simmons musel odejít kvůli špatnému zdraví, na kterém se podle všeobecného mínění podepsala komisařova výhrůžka, že ho vyrazí, pokud Simmons neodstoupí dobrovolně, což bylo tradiční gesto vůči rozčarované veřejnosti, něco jako obětování nevinného trvale rozhněvaným božstvům. Baxterová se na věc dívala stejně jako ostatní kolegové: znechutilo ji, že předchůdce posloužil jako obětní beránek, ale v podstatě se jí ulevilo, že tento osud nepotkal ji. Ani nepřemýšlela o tom, že by se ucházela o čerstvě uvolněnou pozici, dokud jí komisař neřekl, že místo může mít, pokud o něj požádá.

Rozhlédla se po své dřevotřískové kóji se špinavým kobercem a zprohýbanou kartotékou (kdo ví, jaké důležité dokumenty jsou pohřbeny ve spodní přihrádce, kterou se jí nikdy nepodařilo otevřít?) a uvažovala, co ji to sakra napadlo.

Z hlavní kanceláře se rozlehlo veselé volání, ale Baxterová mu nevěnovala pozornost a znovu se začetla do stížnosti na detektiva Saunderse. Nějaké ženě se nelíbilo, že detektiv v souvislosti s jejím synem použil sprosté slovo. Baxterová znejistěla jen kvůli tomu, že jí výraz připadal poměrně neškodný. Začala psát oficiální odpověď, ale v polovině ztratila vůli k životu, zmuchlala stížnost a hodila ji směrem ke koši.

Ozvalo se nesmělé zaklepání a do dveří vstoupila nevýrazná policistka. Posbírala papírové koule, jimiž Baxterová více či méně minula cíl, přemístila je do koše a zručně na vrchol vratké hromady položila další dokument.

„Velice nerada vás ruším,“ začala, „ale detektiv Shaw každou chvíli pronese řeč. Napadlo mě, že byste možná chtěla být u toho.“

Baxterová hlasitě zaklela a položila čelo na stůl.

„Dárek!“ připomněla sama sobě příliš pozdě.

Nervózní mladá žena rozpačitě čekala na další pokyny. Po chvíli ztratila jistotu, jestli je Baxterová ještě vzhůru, a nenápadně se vytratila.

Baxterová se zvedla ze židle a zamířila do hlavní kanceláře, kde se kolem stolu detektiva seržanta Finlaye Shawa shlukl dav. Na stěnu přilepili transparent, který sám Finlay před dvaceti lety koupil pro jednoho dávno zapomenutého kolegu:

BUDE SE NÁM STÝSKAT!

Na stole okorávaly donuty ze supermarketu a několik nálepek se stále větší slevou na jejich krabici vypovídalo o třídenní cestě od nevábnosti k nepoživatelnosti.

Když skotský detektiv chraplavě pohrozil Saundersovi, že mu před odchodem do penze ještě jednu vrazí, ozval se zdvořilý smích. Teď to všechny pobavilo, ale po posledním takovém incidentu následovala jedna rekonstrukce nosu, dvě disciplinární slyšení a pro Baxterovou několik hodin vyplňování formulářů.

Podobné okamžiky nenáviděla: neupřímné a vlastně trapné loučení po několika desetiletích ve službě, z nichž si domů jako suvenýry odnese spousty děsivých vzpomínek na situace zvládnuté s odřenýma ušima. Stála vzadu, usmívala se a vysílala k Finlayovi laskavé pohledy, aby ho podpořila. Byl jejím posledním opravdovým spojencem, jedinou zbývající přátelskou tváří. Teď odcházel a ona mu ani nekoupila přání.

Připomněl se telefon v její kanceláři.

Nechala ho zvonit a sledovala, jak Finlay neúspěšně předstírá, že whisky, na kterou se složili, je jeho oblíbená.

Nejraději měl Jamesona – stejně jako Wolf.

Baxterová se zatoulala v myšlenkách jinam. Vzpomněla si, že Finlayovi při posledním společenském setkání koupila panáka. Od té doby uplynul skoro rok. Ujistil ji, že ho nikdy netrápil vlastní nedostatek ctižádosti. Potom ji varoval, že funkce detektiva vrchního inspektora není nic pro ni, protože se ukouše nudou. Tehdy ho neposlouchala, protože Finlay nemohl pochopit, že jí nejde ani tak o povýšení, jako o rozptýlení, změnu, únik.

Její telefon se ozval znovu a ona se naštvaně ohlédla ke svému stolu. Finlay pročítal různé vzkazy na rozloučenou, naškrábané na přání s Mimoni, o nichž se kdosi mylně domníval, že je jejich fanouškem. Baxterová se podívala na hodinky. Opravdu jednou potřebovala odejít nějak rozumně.

Finlay s přidušeným smíchem odložil přání a pustil se do projevu od srdce. Plánoval jej co nejkratší, protože si neliboval ve veřejných vystoupeních.

„A teď vážně, děkuju vám. Sloužím tady od doby, kdy byl New Scotland Yard ještě jako ze škatulky…“ Odmlčel se a doufal, že by se aspoň jeden člověk mohl zasmát. Tragickým podáním právě zazdil svůj nejlepší vtip. Přesto pokračoval a věděl, že zbytek už nějak doklepe.

„Tenhle barák a lidi v něm pro mě znamenají mnohem víc než jenom práci a kolegy – stali jste se pro mě druhou rodinou.“

Žena v první řadě si otřela uslzené oči. Finlay se na ni pokusil usmát způsobem, který by naznačoval, že city jsou vzájemné a on má tušení, kdo ta ženská je. Rozhlédl se po přítomných a hledal jedinou osobu, které byla jeho řeč doopravdy určena.

„Měl jsem to potěšení sledovat, jak někteří z vás kolem mě rostou a mění se z drzých praktikantů“ – sám pocítil pálení v očích – „v silné, nezávislé, krásné a statečné mladé ženy… a muže,“ dodal, aby neprozradil příliš. „Chci říct, že mi bylo ctí pracovat s vámi a jsem na vás vážně pyšný. Děkuju vám.“

Odkašlal si, usmál se na tleskající kolegy a konečně spatřil Baxterovou. Stála u stolu za zavřenými dveřmi své kanceláře a během telefonátu zuřivě gestikulovala. Znovu se usmál, tentokrát posmutněle, a zástup se rozcházel a nechával ho naposledy si posbírat věci.

Když skládal fotografie, které mu roky zpříjemňovaly pracoviště, zpomalovaly ho vzpomínky a zejména jedna upoutala jeho pozornost, zkroucený a vybledlý snímek z vánočního večírku v kanceláři. Na Finlayově holé hlavě spočívala koruna z krepového papíru, což zjevně pobavilo jeho kamaráda Benjamina Chamberse, držícího kolem ramen Baxterovou, pro kterou to nejspíš byla jediná fotografie, na níž se usmívala. A z druhé strany, v dojemně neúspěšném pokusu zvednout Finlaye do vzduchu, stál Will… Wolf. Finlay opatrně uložil fotku do kapsy saka a posbíral ostatní věci.

Cestou ke dveřím zaváhal. Neměl pocit, že by zapomenutý dopis, který objevil vzadu v šuplíku, patřil zrovna jemu. Napadlo ho, že by ho tam nechal nebo ho roztrhal, ale pak ho uložil na dno krabice se svými krámy a zamířil k výtahům.

Usoudil, že jedno tajemství navíc ještě unese.

V 19.49 Baxterová ještě seděla za svým stolem. Každých dvacet minut poslala textovku s omluvou za zpoždění a slibem, že dorazí co nejdřív. Kvůli komandérce nejen dočista zapomněla na Finlayovo rozloučení, ale teď navíc sabotovala svou první společenskou událost po několika měsících. Komandérka chtěla, aby Baxterová zůstala v práci, dokud se za ní nezastaví.

Vzájemně se neměly v oblibě. Vanitová, mediální tvář Metropolitní policejní služby, zcela otevřeně vystoupila proti povýšení Baxterové. Protože s ní pracovala na vraždách Hadrového panáka, upozornila komisaře, že Baxterová je hádavá a tvrdohlavá a nemá úctu k autoritám, nemluvě o tom, že podle jejího názoru nese zodpovědnost za smrt jedné z obětí. Baxterová považovala Vanitovou za pokryteckou osobu, která umí vystupovat před kamerami, ale Simmonse hodila přes palubu při prvním náznaku problému.

Aby to bylo ještě horší, Baxterová právě otevřela automaticky generovaný e-mail z archivu s další připomínkou, že Wolf ještě nevrátil několik složek. Přehlédla seznam a pár případů poznala… Bennettová, Sarah: žena, která utopila manžela v bazénu. Baxterová měla podezření, že spis by se mohl nacházet za radiátorem v zasedací místnosti.

Dubois, Léo: nekomplikované ubodání, ze kterého se postupně vyklubalo jedno z nejsložitějších vyšetřování s účastí různých služeb, zahrnující pašování drog, černý trh se zbraněmi a obchod s lidmi.

To si s Wolfem moc užili.

Vanitová do kanceláře vstoupila se dvěma dalšími lidmi, což prakticky vylučovalo, že by Baxterová mohla odejít před osmou. Ani se neobtěžovala vstát, když Vanitová přistoupila k jejímu stolu a pozdravila s vřelostí osvojenou tak dokonale, že působila téměř upřímně.

„Detektivka vrchní inspektorka Emily Baxterová, zvláštní agentka Elliot Curtisová z FBI,“ představila je Vanitová a uhladila si tmavé vlasy dozadu.

„Těší mě,“ řekla vysoká černoška a natáhla ruku k Baxterové. Na sobě měla pánsky vypadající oblek, vlasy si stáhla tak pevně, že si rovnou mohla oholit hlavu, a téměř se nenalíčila. Ačkoli budila dojem, že jí je přes třicet, Baxterová usoudila, že ve skutečnosti bude mladší.

Vsedě si s Curtisovou potřásla rukou, zatímco Vanitová představovala druhého hosta, kterého zřejmě víc než oficiality zajímala poničená kartotéka.

„A tohle je zvláštní agent –“

„Nevíte, co je na nich tak zvláštního,“ přerušila ji rozpustile Baxterová, „když se v mé mrňavé kanceláři vyskytnou hned dva?“

Vanitová si jí nevšímala. „Jak jsem řekla, tohle je zvláštní agent Damien Rouche ze CIA.“

„Rúz?“ zopakovala po ní Baxterová.

„‚Rauš‘?“ zapochybovala Vanitová o své předešlé výslovnosti.

„Myslím, že je to ‚rúš‘,“ pomohla jim Curtisová a pro jistotu se obrátila k Roucheovi.

Baxterová nechápavě sledovala, jak se muž zdvořile usmívá, ťuká si s kolegyní pěstí a beze slova si sedá. Odhadla, že mu bude necelých čtyřicet. Byl hladce oholený a měl bledou pleť a prošedivělé vlasy, vepředu trochu přerostlé a učesané na patku. Podíval se na papírovou věž mezi nimi, sjel pohledem ke koši a usmál se. Na sobě měl bílou košili se dvěma rozepnutými horními knoflíčky a tmavomodrý oblek, který vypadal pomačkaně, ale seděl mu.

Baxterová se otočila k Vanitové a vyčkávala.

„Agenti Curtisová a Rouche dnes večer přiletěli z Ameriky,“ řekla Vanitová.

„To dává smysl,“ odpověděla Baxterová trpělivěji, než měla v úmyslu. „Docela spěchám, takže…“

„Můžu, komandérko?“ oslovila Curtisová Vanitovou a obrátila se k Baxterové. „Vrchní inspektorko, jistě jste slyšela o té mrtvole nalezené před necelým týdnem. Víte –“

Baxterová s neutrálním výrazem pokrčila rameny, čímž ji hned na začátku přerušila.

„V New Yorku? Na Brooklynském mostě?“ ujišťovala se Curtisová. „Zapletená v lanech? Dávali to ve všech zprávách?“

Baxterová potlačila zívnutí.

Rouche šátral v kapse pláště. Curtisová předpokládala, že hledá něco, čím podpoří její vyprávění, jenže on místo toho vylovil rodinné balení želatinových bonbonů Jelly Babies a roztrhl sáček. Když zaznamenal kolegynin pohoršený výraz, nabídl jí.

Curtisová se odvrátila, otevřela tašku a vytáhla z ní složku. Uvnitř bylo několik zvětšených fotografií, které položila na stůl před Baxterovou.

Hned jí došlo, proč za ní ti lidé přicestovali z takové dálky. První snímek byl pořízen při pohledu z ulice vzhůru. Na pozadí záře vycházející z města viselo mezi lany asi třicet metrů vysoko tělo. Končetiny mělo zkroucené do nepřirozené polohy.

„Zatím jsme to nezveřejnili, ale oběť se jmenuje William Fawkes.“ Baxterová na chvíli přestala dýchat. Už tak byla zesláblá z hladu, ale teď se jí zdálo, že by doopravdy mohla omdlít. Ruka se jí třásla, když se dotkla pokřivené postavy orámované ikonickým mostem. Vnímala, jak ji všichni sledují a možná v nich ožívají pochyby o její vágní verzi dramatického vyvrcholení vražd Hadrového panáka.

Curtisová se zvědavým výrazem pokračovala. „Ne tamten,“ řekla pomalu, natáhla se, a když odsunula horní fotografii, odhalila detailní záběr nahé, obézní a neznámé oběti.

Baxterová zvedla dlaň ke rtům a stále nedokázala odpovědět.

„Pracoval v investiční bance P. J. Henderson. Manželka, dvě děti… Ale někdo nám evidentně posílá vzkaz.“

Baxterová se vzpamatovala natolik, aby si dokázala prohlédnout zbylé fotky, které ukazovaly mrtvolu z různých úhlů. Jedno kompletní tělo, bez stehů. Muž kolem padesátky, úplně nahý. Levá ruka volně visící, do hrudi vyřezané slovo „Návnada“. Když snímky prošla, vrátila je Curtisové.

„Návnada?“ zeptala se a podívala se po obou agentech.

„Už zřejmě chápete, proč jsme mysleli, že byste o tom měla vědět,“ nadhodila Curtisová.

„Ani ne,“ odpověděla Baxterová, která se rychle vracela ke svému normálnímu vystupování.

Curtisová se překvapeně obrátila k Vanitové.

„Předpokládala jsem, že především vaše oddělení bude chtít –“

„Víte, kolik zločinců se ve Spojeném království za poslední rok pokusilo napodobit vraždy Hadrového panáka?“ zasáhla Baxterová. „Jenom já vím o sedmi, a to tyhle informace aktivně nevyhledávám.“

„A vás to vůbec neznepokojuje?“ zajímala se Curtisová. Baxterová neviděla důvod, proč by zrovna této hrůze měla věnovat víc času než pěti dalším, které na jejím stole přistály dopoledne.

Pokrčila rameny: „Magoři vždycky budou magořit.“ Roucheovi málem zaskočila oranžová želatinová postavička.

„Poslyšte, Lethaniel Masse byl velice inteligentní, vynalézavý a výkonný sériový vrah. Ti ostatní jsou prostě pošuci, co zohaví mrtvolu, než je sebere místní policie.“

Baxterová zavřela počítač, sáhla pro tašku a chystala se k odchodu.

„Před šesti týdny jsem dala krabičku lentilek metrové verzi Hadrového panáka, která ke mně přišla koledovat. Nějaký pozér v baretu se rozhodl sešít dohromady kusy mrtvých zvířat. Výsledek se stal nejnovějším přírůstkem galerie Tate Modern a přišel se na něj podívat rekordní počet stejně obaretovaných a stejně pózujících pozérů v baretech.“

Rouche se zasmál.

„Nějaký pitomec o tom dokonce natáčí televizní seriál. Hadrový panák je všude a my se s ním prostě musíme naučit žít,“ uzavřela Baxterová.

Obrátila se k Roucheovi, který zíral do sáčku bonbonů.

„On nemluví?“ zeptala se Curtisové.

„Radši poslouchá,“ odpověděla Curtisová hořce, jako by výstředního kolegy měla plné zuby hned po týdnu spolupráce.

Baxterová se znovu otočila k Roucheovi.

„Oni je změnili?“ zamumlal konečně s pusou plnou barevné želatiny, když si uvědomil, že se na něj všechny tři ženy dívají a čekají na jeho příspěvek ke schůzce.

Baxterovou překvapilo, že agent CIA mluví s dokonalým britským přízvukem.

„Co změnili?“ zeptala se a pozorně poslouchala, jestli si z ní neutahuje.

„Jelly Babies,“ odpověděl a rýpal se v zubech. „Chutnají jinak než dřív.“

Curtisová si zahanbeně a otráveně mnula čelo. Baxterová zvedla ruce a vrhla netrpělivý pohled k Vanitové.

„Už jsem měla být někde jinde,“ upozornila bez obalu.

„Máme důvod předpokládat, že tohle není další nezajímavý napodobitel, vrchní inspektorko,“ trvala Curtisová na svém a máchla rukou k fotografiím ve snaze vrátit diskusi do žádoucích kolejí.

„Máte pravdu,“ připustila Baxterová. „Není ani to. Nic nesešil.“

„Došlo ke druhé vraždě,“ vyštěkla Curtisová, než se vrátila k profesionálnímu tónu. „Před dvěma dny. Místo bylo… příhodné v tom smyslu, že jsme čin dokázali utajit před médii, aspoň dočasně. Realisticky ale neočekáváme, že bychom dokázali věc takové“ – obrátila se k Roucheovi pro pomoc, avšak žádné se nedočkala – „povahy skrývat před světem déle než ještě jeden den.“

„Před světem?“ zopakovala Baxterová skepticky.

„Máme k vám malou prosbu,“ pokračovala Curtisová.

„A taky velkou,“ dodal Rouche, jehož přízvuk byl s prázdnou pusou ještě britštější.

Baxterová se zamračila na Rouche, Curtisová udělala totéž a Vanitová zpražila Baxterovou pohledem dřív, než něco namítne. Rouche kvůli rovnováze zíral na Vanitovou. Po chvíli se Curtisová vrátila pohledem k Baxterové.

„Rádi bychom vyslechli Lethaniela Masse.“

„Tak proto je tady FBI i CIA,“ dovtípila se Baxterová. „Americká vražda, britský podezřelý. Tak jo, poslužte si,“ pokrčila rameny.

„Samozřejmě ve vaší přítomnosti.“

„To rozhodně ne. Nechápu, k čemu byste mě tam vůbec mohli potřebovat. Otázky dokážete z kartičky přečíst sami. Věřím vám.“

Rouche se sarkastické poznámce usmál.

„Přirozeně vám s radostí poskytneme jakoukoli pomoc, že ano, vrchní inspektorko?“ zasáhla Vanitová s očima rozšířenýma hněvem. „Naše přátelské vztahy jak s FBI, tak se CIA –“

„Panebože!“ neudržela se Baxterová. „Tak dobře. Půjdu s vámi a budu vás držet za ruku. Co je ta malá prosba?“

Rouche a Curtisová se po sobě podívali a dokonce i Vanitová zašoupala nohama, než sebrala odvahu k odpovědi.

„Tohle… byla malá prosba,“ přiznala Curtisová tiše. Baxterová se chystala vybuchnout.

„Chtěli bychom, abyste se s námi podívala na místo činu,“ pokračovala Curtisová.

„Na fotkách?“ zeptala se Baxterová přiškrceně. Rouche vystrčil spodní ret a zakroutil hlavou.

„Už jsem s komisařem dohodla dočasné převelení do New Yorku, a dokud budete pryč, osobně převezmu vaše úkoly,“ oznámila Vanitová.

„Těch úkolů je poměrně dost,“ upozornila Baxterová jízlivě.

„Zvládnu je… nějak,“ odpověděla Vanitová a její profesionální výraz na vzácný okamžik zakolísal.

„To je absurdní! Jak bych proboha podle vás mohla prospět naprosto nesouvisejícímu případu na druhém konci světa?“

„Vůbec nijak,“ připustil Rouche upřímně, čímž Baxterovou odzbrojil. „Je to úplná ztráta času… nás všech.“

Zasáhla Curtisová. „Myslím, že kolega se pokouší říct, že americká veřejnost se na případ bude dívat jinak než my. Uvidí vraždy Hadrového panáka tady a vraždy ve stylu Hadrového panáka tam, takže bude chtít, aby tyhle nové vrahy chytala žena, která dopadla pachatele v případu Hadrového panáka.“

„Vrahy?“ zopakovala Baxterová.

Tentokrát kolegyni pohledem napomenul Rouche. Zjevně prozradila víc, než v této rané fázi měla, avšak nastalé ticho signalizovalo, že se Američanka opět ovládla.

„Takže tohle celé je jenom cvičení ve vztazích s veřejností?“ zeptala se Baxterová.

Rouche s úsměvem odpověděl: „A nedá se to říct o všem, co děláme, vrchní inspektorko?“

KAPITOLA 3

 Úterý 8. prosince 2015

20.53

„Haló? Omlouvám se za zpoždění,“ zavolala Baxterová z předsíně, když z nohou skopávala boty, a zamířila do obývacího pokoje. Chladivý průvan přinášel lahodné vůně z kuchyně a z reproduktoru iPodu v koutě se linula neškodná hudební produkce písničkáře, kterého tento týden propagovali ve Starbucks.

U stolu bylo prostřeno pro čtyři a třepotající se plamínky čajových svíček vysílaly do pokoje oranžové světlo, které ještě zvýrazňovalo měkké zrzavé vlasy Alexe Edmundse. Hubený bývalý kolega k ní nemotorně přistoupil, v ruce prázdnou láhev od piva.

Ačkoli sama byla vysoká, Baxterová si musela stoupnout na špičky, aby ho objala.

„Kde je Tia?“ zeptala se svého přítele.

„Telefonuje s holkou, co nám hlídá malou… poněkolikáté,“ odpověděl.

„Em? To jsi ty?“ zazněl uhlazený hlas z kuchyně.

Baxterová neodpověděla. Byla moc vyčerpaná na to, aby se nechala zatáhnout do přípravy večeře.

„Mám tady víno!“ pokračoval hlas rozverně.

To ji nalákalo do dokonale zařízené kuchyně, kde v tlumeném světle cosi bublalo v několika drahých pánvích. Nad vším bděl muž v dlouhé zástěře přes hezkou košili, který občas něco zamíchal nebo přidal plamen. Došla k němu a letmo ho políbila na rty.

„Chyběla jsi mi,“ poznamenal Thomas.

„Neříkal jsi něco o vínu?“ připomněla mu. Zasmál se a nalil jí skleničku z otevřené láhve.

„Díky. Tohle jsem potřebovala,“ pronesla Baxterová.

„Mně neděkuj. Přinesli ji Alex a Tia.“

Oba pozvedli sklenky směrem k Edmundsovi, který stál ve dveřích, a potom se Baxterová posadila na linku, aby Thomase sledovala při vaření.

Potkali se před osmi měsíci v dopravní špičce způsobené jednou ze stávek pracovníků metra, jež pravidelně ochromují dopravu v celém Londýně. Thomas zasáhl, když se Baxterová nerozumně pokusila zatknout jednoho ze zaměstnanců, kteří se dožadovali lepšího platu a bezpečnějších pracovních podmínek. Upozornil, že pokud pána ve svítivé výstražné vestě sebere a splní slib, že ho proti jeho vůli odveze do Wimbledonu a přinutí ujít deset kilometrů zpátky po svých, mohlo by to být vykládáno jako únos. Po této poznámce raději zatkla Thomase.

Thomas byl laskavý a čestný muž. Vyznačoval se jakousi obecně přijatelnou pohledností a stejně obecně přijatelným hudebním vkusem a bylo mu o deset let víc než jí. Byl zajištěný. Věděl, kdo je a co chce: spořádaný, klidný a pohodlný život. Živil se jako právník. Pousmála se při představě, jak by ho asi nenáviděl Wolf. Často ji napadalo, jestli ji Thomas nepřitahuje právě tím.

Hezký řadový domek, ve kterém se večeře konala, patřil jemu. Thomas během posledních dvou měsíců Baxterovou několikrát vyzval, ať se k němu přestěhuje. Ačkoli si tam pomalu přesouvala část svých věcí a dokonce spolu vymalovali ložnici, pokaždé rázně odmítla vzdát se svého bytu ve Wimbledon High Street, kde nechávala svého kocoura Echa, aby měla stálou výmluvu pro návraty domů.

Čtyři přátelé společně usedli k večeři, vyměňovali si příhody, jimž stáří ubíralo na přesnosti, ale přidávalo na zábavnosti, a ochotně odpovídali na ty nejvšednější otázky týkající se práce, správného pečení lososa a rodičovství. Tia uchopila Edmundse za ruku, nadšeně vyprávěla o jeho povýšení v oddělení boje proti podvodům a několikrát zdůraznila, že teď má mnohem víc času na svou rostoucí rodinu. Baxterová se po dotazu na práci zapomněla zmínit o návštěvě kolegů ze zámoří a nevyhnutelném úkolu, který ji čeká ráno.

Kolem čtvrt na jedenáct Tia usnula na gauči a Thomas šel uklidit kuchyň, aby si Baxterová a Edmunds mohli popovídat. Edmunds přešel na víno a doléval jim skleničky, zatímco klábosili ve skomírajícím svitu čajových svíček.

„Tak jak to jde v podvodech?“ zeptala se ho tiše a ohlédla se ke gauči, aby se ujistila, že Tia spí.

„Už jsem řekl… báječně,“ odpověděl Edmunds. Baxterová trpělivě vyčkávala.

„Co je? Jde to dobře,“ pokračoval a zkřížil ruce na prsou. Baxterová dál mlčela.

„Ujde to. Co byste chtěla slyšet?“

Když se nesmířila ani s touto odpovědí, konečně se pousmál. Znala ho až moc dobře.

„Strašně se nudím. Ale není to tak, že bych litoval, že jsem odešel z vražd.“

„Zníte tak,“ nadhodila Baxterová. Při každém setkání se ho pokoušela přemluvit, ať se vrátí.

„Dokonce mám čas na soukromý život. Vídám naši malou.“

„Já jenom, že to je škoda,“ řekla Baxterová a myslela to vážně. Neblaze proslulého vraha Hadrového panáka oficiálně dopadla ona. Neoficiálně případ rozlouskl Edmunds. To on dokázal prohlédnout mlhu lží a podvodů, které oslepily ji i zbytek týmu.

„Něco vám povím – dejte mi místo detektiva s normální pracovní dobou, a upíšu se vám ještě dneska,“ usmál se Edmunds a věděl, že tím rozhovor skončil.

Baxterová to vzdala a napila se vína, zatímco Thomas s něčím lomozil v kuchyni.

„Zítra se jedu podívat na Masse,“ oznámila, jako kdyby sériové vrahy navštěvovala běžně.

„Cože?“ Edmunds se poprskal sauvignonem za výhodnou cenu. „Proč?“

Nikomu jinému neprozradila, co se doopravdy stalo toho dne, kdy dopadla Lethaniela Masse. Neměli tušení, na co přesně si Masse vzpomíná. Dostal pořádnou nakládačku a skoro zemřel, ale ona trvale žila v obavách, že si pamatuje hodně a mohl by ji snadno zničit, kdyby se pro to jeho psychotický mozek rozhodl.

Vyprávěla Edmundsovi, jak proběhl rozhovor s Vanitovou a dvěma „zvláštními“ agenty a že dostala příkaz vypravit se s nimi na místo činu v New Yorku.

Edmunds mlčky poslouchal a jeho výraz byl stále ustaranější.

„Myslel jsem, že to skončilo,“ poznamenal, když dospěla k závěru.

„Skončilo. Někdo se prostě opičí, stejně jako ti ostatní.“ Nevypadal zrovna přesvědčeně.

„Co je?“ chtěla vědět Baxterová.

„Řekla jste, že oběť měla na prsou vyřezané slovo ‚Návnada‘.“

„No a?“

„Zajímalo by mě, kdo se na ni má chytit.“

„Myslíte, že já?“ Edmundsův tón ji přiměl k odfrknutí.

„Ten člověk se jmenuje stejně jako Wolf a, světe, div se, zatáhnou do toho vás.“

Baxterová se na přítele láskyplně usmála.

„Je to další napodobitel. Nemusíte mít o mě strach.“

„Stejně ho pořád mám.“

„Dá si někdo kávu?“ překvapil je oba Thomas. Stál ve dveřích a otíral si ruce do utěrky.

„Černou, prosím,“ požádal Edmunds.

Baxterová odmítla a Thomas zmizel zpátky v kuchyni.

„Máte pro mě něco?“ zašeptala.

Edmunds se ošíval. Podíval se ke kuchyni a váhavě vytáhl ze saka, které měl přehozené přes židli, bílou obálku.

Držel ji na své straně stolu a jako mnohokrát předtím se ji snažil přesvědčit, aby ji od něj nepřebírala.

„Nepotřebujete to.“

Baxterová po ní sáhla a on s obálkou ucukl z jejího dosahu. Zamručela.

„Thomas je prima chlap,“ řekl tiše. „Můžete mu věřit.“

„Jediný, komu věřím, jste vy.“

„Nikdy to mezi vámi nebude doopravdy, pokud budete pokračovat takhle.“

Oba se podívali ke dveřím, protože z kuchyně zaslechli, jak se o sebe otírají dva kousky keramiky. Baxterová vstala, vytrhla mu obálku z ruky a zase se posadila právě ve chvíli, kdy vstoupil Thomas se dvěma šálky kávy.

Tia se usilovně omlouvala, když ji Edmunds nedlouho po jedenácté něžně probudil. Ve dveřích Thomas popřál Tie dobrou noc a Edmunds objal Baxterovou.

„Udělejte mi laskavost – neotevírejte to,“ zašeptal jí do ucha. Stiskla ho, ale neodpověděla.

Jakmile odešli, Baxterová dopila svou sklenku a oblékla si kabát.

„Snad nejdeš pryč?“ podivil se Thomas. „Skoro se nevidíme.“

„Echo bude mít hlad,“ vysvětlila a obouvala si boty.

„Nemůžu tě odvézt. Dost jsem toho vypil.“

„Vezmu si taxík.“

„Zůstaň.“

Naklonila se co nejdál k němu, aniž by špinavými botami opustila rohožku. Thomas ji políbil a nasadil zklamaný úsměv.

„Dobrou noc.“

Krátce před půlnocí Baxterová otevřela dveře svého bytu. Necítila se ani v nejmenším unavená, a tak se usadila na gauč s lahví červeného. Zapnula televizi a při bezcílném prohlížení programu zjistila, že nic nedávají, a tak prošla nahromaděnou zásobu vánočních filmů.

Nakonec vybrala Sám doma 2, protože jí vlastně bylo jedno, jestli u něj usne nebo ne. Jednička patřila, ačkoli by to nepřiznala, mezi pět jejích nejoblíbenějších filmů všech dob, ale dvojku považovala za nudnou imitaci, která doplatila na letitý omyl, že když stejný příběh zasadíte do New Yorku, dostanete větší a lepší pokračování.

Dolila si do skleničky zbytek vína a napůl sledovala lehkovážné vražedné pokusy Macaulaye Culkina. Vzpomněla si na obálku v kapse kabátu, a když přeložený papír vytahovala, vybavila se jí Edmundsova prosba, aby ji neotvírala.

Už osm měsíců ohrožoval svou kariéru tím, že v podvodech zneužíval své pravomoci. Zhruba v týdenních intervalech Baxterové předkládal podrobnou zprávu o Thomasových financích, přičemž jeho účty podroboval standardní kontrole podezřelých a podvodných činností.

Věděla, že po něm chce moc. Věděla taky, že Edmunds Thomase pokládá za přítele a že zrazuje jeho důvěru. Uvědomovala si ale, proč to dělá a bude dělat i v budoucnu: chtěl, aby byla šťastná. Od té doby, co Wolfovi dovolila odejít ze svého života, měla takové potíže někomu důvěřovat, až se Edmunds obával, že by se vzdala bezpečné budoucnosti s Thomasem, kdyby jí opakovaně nepodával hlášení o důvěryhodnosti nového přítele.

Odložila neotevřenou obálku na stolek u svých nohou a pokusila se soustředit na scénu, v níž letlampa zapálí hlavu jednomu z Mokrých banditů. Cítila sežehnutou kůži. Vzpomněla si, jak rychle tkáň zuhelnatí a umírá, na bolestný řev, když ohořívají nervová zakončení…

Muž v televizi vytáhl poraněnou hlavu ze záchodové mísy a šel dál, jako by se nic nestalo.

Celé to je lež, člověk nemůže nikomu věřit.

Třemi mohutnými doušky dopila víno a roztrhla obálku.

KAPITOLA 4

Středa 9. prosince 2015

8.19

Londýn přes noc zamrzl.

Mdlé zimní slunce působilo vzdáleně a odtažitě a jeho slabé studené světlo nedokázalo rozpustit zledovatělé ráno. Baxterové znecitlivěly prsty, když ve Wimbledon High Street čekala na odvoz. Zkontrolovala čas: zpoždění se protáhlo na dvacet minut, během kterých mohla pít horké kafe ve svém příjemném bytě.

Poskakovala na místě, aby se udržela v teple. Mrazivý vzduch ji štípal do obličeje. Dokonce si už oblékla tu příšernou vlněnou čepici s bambulí a barevně sladěné rukavice, které jí Thomas koupil v Camden Locku.

Zašlý chodník dostal blyštivě stříbrnou novou vrstvu, na níž chodci vrávorali, což vzbuzovalo podezření, že země se rozhodla polámat jim nohy, pokud k tomu dostane sebemenší příležitost. Baxterová sledovala, jak na sebe nějací dva muži pokřikují přes rušnou ulici a nad hlavy jim jako komiksové bubliny stoupají oblaka páry.

Když před semaforem zastavil patrový autobus, zahlédla v jeho zamlžených oknech vlastní obraz. Zahanbeně si z hlavy stáhla jasně oranžového kulicha a schovala ho do kapsy. Nad svou pokřivenou podobiznou spatřila známou reklamu, která vozidlo zvnějšku pokrývala:

Andrea Hallová, Děsivá role: Vzkazy od vraha

Wolfova bývalá manželka se zjevně nespokojila se slávou a bohatstvím, které jí plynuly z neštěstí druhých, když se případu Hadrového panáka účastnila jako oficiální zástupkyně médií, ale byla tak arogantní, že vydala životopisný záznam vlastních prožitků.

Autobus odjížděl a obrovská Andreina fotografie se na Baxterovou usmívala. Vypadala mladší a přitažlivější než kdy dřív a nápadně rezavé vlasy měla ostříhané tak moderně, že by se toho Baxterová nikdy neodvážila. Než se ten nafoukaný obličej vzdálil z dostřelu, Baxterová otevřela tašku, vytáhla krabici na svačinu a z rajčatového sendviče vyjmula klíčovou ingredienci, která pak po zásahu do toho obřího hloupého ksichtu uspokojivě explodovala.

„Vrchní inspektorko?“ Baxterová zamrkala.

Nevšimla si, že k zastávce za ní přijíždí veliký černý minivan. Vrátila krabici do tašky, otočila se a zjistila, že ji zvláštní agentka pozoruje se znepokojeným výrazem.

„Copak se děje?“ zeptala se Curtisová opatrně.

„Já tady jenom…“ Baxterová zmlkla a doufala, že se bezvadně upravená mladá žena spokojí s tímto vágním vysvětlením neobvyklého chování.

„Házíte jídlo po autobusech?“ doplnila Curtisová.

„Ano.“

Když Baxterová došla k autu, Curtisová otevřela boční dveře a odhalila prostorný interiér za tónovanými okny.

„Američani,“ zašeptala si Baxterová pohrdavě.

„Jak se dneska ráno máme?“ zeptala se Curtisová zdvořile.

„No, nevím, jak se máme my, ale mně je pořádná zima.“

„Ano, omlouvám se za zpoždění. Nečekali jsme, že provoz bude tak hrozný.“

„Jste v Londýně,“ připomněla Baxterová věcně.

„Naskočte si.“

„Určitě je tam dost místa?“ ujišťovala se Baxterová sarkasticky, když nemotorně nastupovala do vozidla. Krémově zbarvená kůže na jedné ze sedaček pod ní zavrzala. Napadlo ji, jestli by neměla zdůraznit, že zdrojem zvuku je kůže a ne ona, ale usoudila, že totéž se při dosednutí musí přihodit všem cestujícím.

Usmála se na Curtisovou.

„Stane se,“ řekla Američanka, zavřela dveře a zavolala na řidiče, že můžou jet.

„Rouche dneska nebude?“ zajímala se Baxterová.

„Vyzvedneme ho cestou.“

Baxterová začala ve vyhřátém autě tát a hlavou jí prolétlo, proč agenty nenapadlo ubytovat se ve stejném hotelu.

„Na to si bohužel budete muset zvyknout. V New Yorku je půl metru sněhu.“ Curtisová zapátrala v aktovce a vytáhla černou pletenou čepici, jakou měla ona sama. „Tady máte.“

Podala ji Baxterové, která se krátce zaradovala, než si všimla, že vpředu jsou nápadná žlutá písmena „F“, „B“ a „I“ – snad pro usnadnění práce případnému odstřelovači.

Hodila ji Curtisové zpátky.

„Díky, ale mám svoji,“ odmítla, sáhla do kapsy pro oranžovou obludnost a narazila si ji na hlavu.

Curtisová pokrčila rameny a chvíli sledovala město ubíhající kolem nich.

„Viděla jste ho od té doby?“ zeptala se nakonec. „Masse?“

„Jenom u soudu,“ odpověděla Baxterová a snažila se přijít na to, kam mají namířeno.

„Jsem trochu nervózní,“ usmála se Curtisová.

Baxterovou na chvilku upoutal dokonalý filmový úsměv mladé agentky. Potom si všimla její bezvadné pleti, ale nedokázala určit, jestli se o ni zasloužila líčidla. Poněkud rozpačitě si sáhla do vlasů a vyhlédla ven.

„Víte, Masse je vážně žijící legenda,“ pokračovala Curtisová.

„Slyšela jsem, že už o něm přednášejí na akademii. Jednou ho určitě budou srovnávat s Bundym a Johnem Waynem Gacym. Je to… je to vlastně pocta, ne? Lepší slovo mě nenapadá.“

Baxterová k ní obrátila rozhněvaný pohled.

„Vřele doporučuju, abyste nějaké lepší slovo našla,“ odsekla.

„Ten parchant zavraždil a zohavil jednoho mého přítele. Podle vás je to legrace? Myslíte, že se vám podepíše?“

„Nechtěla jsem se vás dotknout –“

„Okrádáte se o čas. Mě taky okrádáte o čas. I tohohle člověka okrádáte o čas,“ máchla Baxterová rukou k řidiči. „Masse ani nemůže mluvit. Když jsem ho viděla naposledy, čelist mu pořád volně visela dolů.“

Curtisová si odkašlala a narovnala se. „Ráda bych se vám omluvila za –“

„Můžete se omluvit tím, že budete zticha,“ ukončila Baxterová rozhovor.

Zbytek cesty ženy seděly mlčky. Baxterová sledovala obraz Curtisové v okně. Agentka nevypadala vztekle ani pobouřeně a neuvážená poznámka ji nejspíš mrzela. Baxterová viděla, jak agentka němě pohybuje rty, když si buď nacvičuje omluvu, nebo přehrává téma další nevyhnutelné debaty.

Baxterová pocítila lehkou výčitku za svůj výbuch a vzpomněla si na vlastní vzrušení, když zhruba před půldruhým rokem poprvé spatřila Hadrového panáka, uvědomila si, že se ocitla ve středu něčeho obrovského, a fantazírovala, jak zásadní vliv to bude mít na její kariéru. Málem už něco řekla, když vtom vozidlo odbočilo a zastavilo před velkým dvojdomkem v obytné čtvrti plné zeleně. Neměla ponětí, kde jsou.

Nejistě zírala na napodobeninu tudorovského domu, které se nějak dařilo vypadat útulně a zároveň zanedbaně. Z prasklin v prudce stoupající příjezdové cestě vyrážely působivé trsy plevele. Tlumené barvy odpojených vánočních světel se zoufale přidržovaly odlupujícího se nátěru na zašlých oknech a z komína s ptačím hnízdem líně plynul kouř.

„Zvláštní hotel,“ poznamenala.

„Pořád tady žije Roucheova rodina,“ vysvětlila Curtisová.

„Myslím, že za ním občas jezdí a on zase navštěvuje je, když má čas. Vyprávěl mi, že v Americe bydlí jenom po hotelech. Jenomže to asi patří k naší práci. Nikde se nedokážeme usadit nadlouho.“

Z domu vyšel Rouche s topinkou v ruce. Jako by se hodil k zamrzlému ránu: bílá košile a modrý oblek barevně odpovídaly mrakům sunoucím se po obloze a stříbrné nitky v jeho vlasech se třpytily jako zledovatělý beton.

Curtisová vyšla ven, aby se s ním pozdravila, jenže on na příjezdové cestě uklouzl a vrazil do ní rukou, v níž držel topinku.

„Panebože, Rouchi!“ postěžovala si.

„Nic většího jste nesehnali?“ slyšela Baxterová jeho ironickou otázku, než oba agenti nastoupili.

Posadil se naproti Baxterové, nabídl jí, jestli si nechce kousnout z jeho snídaně, a široce se usmál při pohledu na chuchvalec oranžové vlny na její hlavě.

Řidič šlápl na plyn a pokračovali v jízdě. Curtisová se probírala nějakými papíry, zatímco Baxterová a Rouche se dívali po okolních budovách, splývajících za předení motoru v jeden nerozlišitelný tvar.

„Bože, já tohle město nenávidím,“ ulevil si Rouche, když přejížděli přes řeku a jeho pohled spočinul na působivé scenérii. „Zácpy, kravál, odpadky, davy, co se přelévají jeho úzkými tepnami jako před infarktem, a graffiti všude, kam sprejeři dosáhnou.“

Curtisová se omluvně usmála na Baxterovou a Rouche pokračoval: „Trochu mi to připomíná školu: takový ten mejdan u bohatého spolužáka, chápete? Rodiče jsou pryč a veškerá umělecká a architektonická vznešenost se v jejich nepřítomnosti stane terčem pošlapání, zneuctění a přehlížení těmi, kteří ji vzhledem k nicotnosti svých životů nikdy nedokážou docenit.“

Seděli v napjatém tichu a auto se zvolna blížilo ke křižovatce.

„No, mně se u vás moc líbí,“ pronesla Curtisová nadšeně.

„Člověk všude kolem vidí dějiny.“

„Rouche má vlastně pravdu,“ navázala Baxterová. „Jak jste řekla, všude kolem jsou dějiny. Vy vidíte Trafalgar Square, já vidím tu uličku naproti, kde jsme z popelnice vytáhli mrtvou prostitutku. Vy se koukáte na Westminsterský palác a já si vzpomenu na tu honičku ve člunech pod ním, kvůli které jsem zmeškala… něco, co jsem zmeškat neměla. Stejně je to ale můj domov.“

Rouche poprvé od chvíle, kdy nastoupil, odlepil oči od okna a dlouze a pozorně se zadíval na Baxterovou.

„Kdy jste se odstěhoval z Londýna, Rouchi?“ zeptala se Curtisová, které ticho zřejmě nepřipadalo tak uklidňující jako ostatním.

„V roce 2005,“ odpověděl.

„Musí to být těžké, žít tak daleko od rodiny.“

Rouche podle výrazu neměl náladu na podobné debaty, ale neochotně přisvědčil. „Je to těžké. Ale protože je slyším každý den, vlastně tu dálku tolik nevnímáme.“

Baxterová poposedla, nad opravdovostí citu trochu v rozpacích, které ještě zhoršila Curtisová zbytečným a neupřímným:

„Ach!“

Vůz je vysadil na návštěvnickém parkovišti věznice Belmarsh a oni zamířili k hlavnímu vchodu. Agenti odevzdali zbraně, poté byly všem sejmuty otisky prstů a následoval průchod dvojitými bezpečnostními dveřmi, rentgenovým rámem a detektorem kovů a ruční prohlídka, než jim řekli, ať počkají na ředitele.

Rouche vypadal neklidně, když se rozhlížel, zatímco Curtisová se odebrala na „sociální zařízení“. Po chvíli už Baxterová nedokázala přehlížet skutečnost, že si Američan pobrukuje „Hollaback Girl“ od Gwen Stefani.

„Je vám něco?“ zeptala se.

„Pardon.“

Baxterová ho chvíli podezřívavě sledovala.

„Zpívám si, když jsem nervózní,“ vysvětlil.

„Nervózní?“

„Nemám rád stísněné prostory.“

„A kdo ano?“ opáčila Baxterová. „To by bylo jako mít rád šťouchnutí do oka, ne? Ani nemá smysl o tom mluvit, protože v téhle pasti nechce uvíznout nikdo.“

„Díky za vaši účast,“ usmál se. „A když už jsme u té nervozity, vám nic není?“

Překvapilo ji, že si všiml jejího rozpoložení.

„Koneckonců, Masse se dost snažil, aby…“

„Aby mě zabil?“ pomohla mu Baxterová. „Jo, vzpomínám si.

S ním to nijak nesouvisí. Jen doufám, že tady už nepracuje ředitel Davies. Nemá mě moc rád.“

„Vás?“ zeptal se Rouche a marně doufal, že se mu daří předstírat úžas.

„Ano, mě,“ přisvědčila Baxterová poněkud uraženě.

Byla to lež, pochopitelně. Baxterovou skutečně znepokojilo, že se má zase setkat tváří v tvář s Massem, ne kvůli tomu, kým byl, ale kvůli tomu, co možná věděl a co mohl říct.

Jenom čtyři lidé znali pravdu o událostech v soudní síni v Old Bailey. Předpokládala, že Masse její narychlo spíchnutou verzi vyvrátí, jenže na to nikdy nedošlo. Jak běžel čas, začala doufat, že ztratil vědomí v důsledku zranění ze souboje s Wolfem, takže o jejím ostudném tajemství neví. Každý den přemýšlela, jestli ji někdy dostihne minulost, a nyní měla dojem, že pokouší štěstí, jestliže navštíví jediného člověka, který ji může během okamžiku zničit. Zpoza rohu vyšel ředitel Davies. Jakmile poznal Baxterovou, protáhl obličej.

„Skočím pro Curtisovou,“ pošeptala Roucheovi.

Ve dveřích na toaletu se zarazila, když zevnitř uslyšela Curtisovou. Připadalo jí to zvláštní, protože u vchodu museli odevzdat mobilní telefony. Opřela se o masivní dveře a po chvíli rozeznala, co mladá americká agentka před zrcadlem říká:

„Už žádné hloupé poznámky. Mysli, než něco řekneš. Před Massem takovou chybu udělat nemůžeš. Sebedůvěra vyžaduje důvěru druhých.“

Baxterová hlasitě zaklepala a prudce otevřela dveře, až sebou Curtisová trhla.

„Ředitel čeká,“ oznámila Baxterová.

„Za chvilku tam jsem.“