EL LABERINTO DE LOS ESPÍRITUS

Copyright © Carlos Ruiz Zafón 2016; DragonStudios LLC 2017

All rights reserved

Translation © Athena Alchazidu, 2019

ISBN 978-80-242-9870-2

Obsah

Danielova kniha

( 1 )

( 2 )

DIES IRAE

( 1 )

( 2 )

( 3 )

( 4 )

( 5 )

( 6 )

( 7 )

( 8 )

( 9 )

( 10 )

( 11 )

( 12 )

( 13 )

( 14 )

( 15 )

( 16 )

( 17 )

( 18 )

Maškarní ples Madrid 1959

( 1 )

( 2 )

( 3 )

( 4 )

( 5 )

( 6 )

KYRIE

( 1 )

( 2 )

( 3 )

( 4 )

( 5 )

( 6 )

( 7 )

( 8 )

( 9 )

( 10 )

( 11 )

( 12 )

( 13 )

( 14 )

( 15 )

( 16 )

( 17 )

( 18 )

ZRCADLOVÉ MĚSTO

( 1 )

( 2 )

( 3 )

( 4 )

( 5 )

( 6 )

( 7 )

( 8 )

( 9 )

( 10 )

( 11 )

( 12 )

(13)

( 14 )

( 15 )

( 16 )

(17)

( 18 )

( 19 )

( 20 )

( 21 )

( 22 )

( 23 )

( 24 )

( 25 )

( 26 )

( 27 )

( 28 )

( 29 )

( 30 )

( 31 )

( 32 )

( 33 )

( 34 )

( 35 )

ZAPOMENUTÍ LIDÉ

( 1 )

( 2 )

( 3 )

( 4 )

( 5 )

( 6 )

( 7 )

( 8 )

( 9 )

( 10 )

( 11 )

( 12 )

( 13 )

( 14 )

( 15 )

( 16 )

( 17 )

( 18 )

( 19 )

( 20 )

( 21 )

( 22 )

( 23 )

( 24 )

( 25 )

( 26 )

( 27 )

( 28 )

( 29 )

( 30 )

( 31 )

( 32 )

( 33 )

( 34 )

( 35 )

( 36 )

AGNUS DEI

( 1 )

( 2 )

( 3 )

( 4 )

( 5 )

( 6 )

( 7 )

( 8 )

( 9 )

( 10 )

( 11 )

( 12 )

( 13 )

( 14 )

( 15 )

( 16 )

( 17 )

( 18 )

( 19 )

( 20 )

( 21 )

( 22 )

( 23 )

( 24 )

( 25 )

ISABELLIN SEŠIT

( 1 )

( 2 )

( 3 )

( 4 )

( 5 )

( 6 )

LIBERA ME

( 1 )

( 2 )

( 3 )

( 4 )

( 5 )

( 6 )

IN PARADISUM

( 1 )

( 2 )

( 3 )

( 4 )

( 5 )

( 6 )

Barcelona 23.dubna 1960

( 1 )

( 2 )

( 3 )

( 4 )

1964

Juliánova kniha

( 1 )

( 2 )

( 3 )

Epilog

POHŘEBIŠTĚ ZAPOMENUTÝCH KNIH

Tato kniha je součástí románového cyklu, v němž se jednotlivé romány kříží v literárním prostoru nazvaném Pohřebiště zapomenutých knih. Romány, z nichž cyklus sestává, jsou vzájemně propojeny prostřednictvím postav a dějových linií, které mezi sebou klenou vyprávěcí a tematické mosty. Nicméně každý román přináší svébytný příběh, jenž je sám o sobě uzavřený a ucelený.

Jednotlivé tituly série Pohřebiště zapomenutých knih je možno číst v libovolném pořadí, případně i bez přímé návaznosti. Čtenář tak má příležitost prozkoumat labyrint příběhů, do něhož je možno vstoupit různými branami a dále se pak vydat rozličnými cestami. Příběhy, jež jsou vzájemně provázány, jej pak dovedou do srdce vyprávění.

Každý román je fikcí. Výjimkou nejsou ani jednotlivé díly tetralogie Pohřebiště zapomenutých knih, přestože se inspirují Barcelonou 20. století. Z hlediska dobové charakteristiky a časové posloupnosti došlo ke změnám, které se týkají několika konkrétních míst, obchodních značek či různých okolností, a to v zájmu logiky vyprávění. Díky tomu si například Fermín může pochutnávat na oblíbených bonbonech Sugus o několik let dříve, než tyto cukrovinky na trhu zaznamenaly velký úspěch. Ze stejného důvodu se některé postavy při vystupování z vlaku na Francouzském nádraží mohou ocitnout pod jeho ohromnou klenbou.

Danielova kniha

( 1 )

Oné noci se mi zdálo, že jsem se vrátil na pohřebiště zapomenutých knih. Opět mi bylo deset let. Probudil jsem se v místnosti, která kdysi bývala mým pokojem, a zjistil, že vzpomínka na matku se mi z paměti vytratila. S jistotou, jakou ve snu člověk obvykle mívá, jsem věděl, že to byla jen a pouze moje chyba. Vzpomínku na ni jsem si nezasloužil, protože jsem se pro ni nedokázal domoci spravedlnosti.

Po chvíli přišel otec vyděšen mým úzkostným křikem. Objal mě, aby mě uklidnil. V mém snu byl ještě mladý a stále měl odpovědi na všechny otázky na světě. Později, když už denní světlo prvními paprsky vykreslilo Barcelonu v časném oparu, jsme spolu vyšli ven. Z nějakého pro mě neznámého důvodu mě otec doprovodil pouze ke vchodu. Pustil ruku, za kterou mě až dosud držel, a dal mi na srozuměnou, že na tuto cestu se musím vydat sám.

Vykročil jsem tedy, ale pamatuji si, jak mě vše tížilo – šaty, boty, ba dokonce i vlastní tělo. Každý další krok mě stál více námahy než ten předchozí. Když jsem došel k Las Ramblas, uvědomil jsem si, že město strnulo v jakémsi zvěčnělém okamžiku. Lidé ztuhli, až připomínali postavy ze staré fotografie. Holub, jenž se právě vznesl do výšky, svým letem načrtl sotva znatelné máchnutí křídel. Nehybná pylová zrna rozptýlená ve vzduchu navozovala dojem prašného světla. Voda z fontány Canaletas, třpytící se v prázdnotě, připomínala náhrdelník ze skleněných korálků.

Jen zvolna, jako bych kráčel pod vodou, se mi dařilo pronikat hlouběji do nitra oné Barcelony zastavené v čase, až jsem se nakonec ocitl na prahu pohřebiště zapomenutých knih. A tam, vyčerpán, jsem zůstal stát. Nechápal jsem, odkud se bere tíha, kterou táhnu s sebou a která mi tolik brání v pohybu. Uchopil jsem klepadlo a udeřil jím na dveře, nikdo mi však nepřicházel otevřít. Opakovaně jsem na velké dřevěné dveře bušil pěstmi. Strážce však mou prosbu nevyslyšel. Nakonec jsem vysíleně klesl na kolena. Teprve tehdy, když jsem vnímal magickou sílu, již jsem za sebou vláčel, mě přepadla strašná jistota – město i můj osud působením nějakého kouzla navždy ustrnuly a já už si matčin obličej nikdy nevybavím.

A právě v tom okamžiku, když mě téměř opustila poslední naděje, jsem na něco narazil. Kousek kovu schovaný ve vnitřní kapse saka s modře vyšitými iniciálami, v němž jsem chodil do školy. Klíč. Říkal jsem si, jak dlouho jej v kapse asi nosím, aniž o něm vím. Těžký klíč pokrytý rzí byl téměř stejně černý jako moje svědomí. Klopotně se mi jej podařilo zvednout až k zámku. Musel jsem vynaložit všechny síly, než se mi povedlo klíčem otočit. Už jsem si myslel, že se mi to vůbec nepodaří, když vtom zámek cvakl a dveře se zvolna, klouzavě otevřely dovnitř.

Zapálené svíce rozmístěné podél zakřiveného ochozu, vedoucího do nitra starého paláce, ukazovaly cestu. Ještě než jsem se ponořil do přítmí, zaslechl jsem, jak se dveře za mnou zavřely. Poznával jsem chodbu pokrytou freskami, na nichž se to hemžilo anděly i bájnými figurami. Když jsem je míjel, zdálo se, že se hýbou a zkoumavě mě sledují ze stínu. Prošel jsem až na konec chodby ústící do prostoru pod obrovskou klenbou. Zastavil jsem se. Přede mnou se objevil labyrint jako neskutečný, ohromný přelud. Spletitý systém schůdků, tunýlků, můstků a propojených kleneb ve spirále stoupal vzhůru k obrovité prosklené kupoli, a tvořil tak prostředí věčného města vybudovaného z knih pocházejících z celého světa.

U vstupu do tohoto prostoru na mě čekala matka. Ležela ve zdobené otevřené rakvi s rukama zkříženýma na prsou. Měla pleť bělostnou stejně jako šaty, ústa semknutá, oči zavřené.

Spočívala nehybně, oddána věčnému odpočinku náležícímu všem ztraceným duším. Vztáhl jsem ruku, abych ji pohladil po tváři chladné jako mramor. Vtom otevřela oči a upřela na mě pohled zakletý do vzpomínek. Rozevřela potemnělé rty a promluvila. Její hlas zněl tak silně, až jsem měl dojem, jako by se proti mně hnal nákladní vlak a vymrštil mě do vzduchu. Zakoušel jsem pocit volného pádu, nekonečně dlouhého, až se mi zdálo, že nehybně visím ve vzduchu, zatímco okolní svět působením ozvěny jejích slov pomalu taje.

Musíš říct pravdu, Danieli.

Prudce jsem vstal, zalitý studeným potem. Probudil jsem se do přítmí ložnice a spatřil Beu, která ležela vedle mě. Objala mě a pohladila po tváři.

„Už zase?“ zamumlala.

Přisvědčil jsem. Zhluboka jsem se nadechl.

„Něco jsi povídal. Ze spaní.“

„Co jsem říkal?“

„Nebylo ti rozumět,“ zalhala Bea.

Pohlédl jsem na ni, ona se jen usmála. Připadlo mi, že její úsměv vyjadřuje lítost, ale možná to byla jen trpělivost.

„Zkus ještě na chvilku usnout. Budík zazvoní až za hodinu a půl. Dnes je úterý.“

V úterý jsem totiž vodil Juliána do školy já. Zavřel jsem tedy oči, abych předstíral, že spím. Když jsem je po chvilce zase otevřel, uviděl jsem nad sebou Beinu tvář. Pozorovala mě.

„Co je?“ zeptal jsem se.

Sklonila se ke mně, pak mě lehce políbila na rty. Polibek měl chuť skořice.

„Taky nemůžu spát,“ zašeptala.

Začal jsem ji pomalu svlékat. Právě jsem se chystal shrnout a odhodit prostěradla, pod nimiž jsme leželi, když vtom jsem za dveřmi ložnice zaslechl lehké kroky. Bea mě chytila za levou ruku, kterou jsem jí přejížděl po stehnech. Nadzvedla se a opřela o lokty.

„Copak je, zlatíčko?“

Ode dveří se na nás díval malý Julián. V pohledu se mu zračil stín studu i neklidu.

„V mým pokoji někdo je,“ zamumlal.

Bea k němu s povzdechem natáhla ruce. Julián se hned rozběhl do matčiny náruče, kde našel útočiště, zatímco já jsem se vzdal všech nadějí na hříšné myšlenky.

„Nachový princ?“ zeptala se Bea. Julián zkroušeně přikývl.

„Táta hned zajde k tobě do pokoje. Požene ho takovým svinským krokem, že se k nám už nikdy nevrátí.“

Syn na mě vrhl zoufalý pohled. K čemu jinému je táta, než aby plnil hrdinskou misi tohoto ražení? S úsměvem jsem na syna mrknul.

„Svinským krokem,“ zopakoval jsem a svoje slova doprovodil tím nejdivočejším gestem, jakého jsem schopen.

Juliánovi se na rtech objevil náznak úsměvu. Vyskočil jsem tedy z postele a prošel chodbou až k jeho pokoji. Vše mi tam připomínalo místnost, kterou jsem v synově věku obýval já a která se nachází v témže domě o několik pater níž. Podobnost byla tak velká, až se mě zmocnil pocit, že jsem stále v zajetí snu. Posadil jsem se na kraj postele a rozsvítil lampičku na nočním stolku. Julián žil obklopen hračkami, z nichž některé zdědil po mně. Především však měl kolem sebe spoustu knih. Netrvalo dlouho, než jsem našel tu, kterou jsem hledal. Výtisk v černé vazbě byl schovaný pod matrací. Vzal jsem jej a rozevřel na první straně.

Nevěděl jsem, kam mám tyhle knihy ukrývat. Ať už jsem se při hledání nových skrýší namáhal sebevíc, syn je vždy neomylně zase vyčenichal. Zatímco jsem zběžně listoval stránkami, doléhaly na mě vzpomínky.

Uložil jsem román vysoko do kuchyňské skříňky, ačkoli mi bylo jasné, že ho tu dříve nebo později opět vyslídí. Poté jsem se vrátil do ložnice. Julián ležel vedle své matky, která ho svírala v náruči, a oba se už oddávali spánku. Zastavil jsem se u dveří, odkud jsem je z přítmí pozoroval. Když jsem naslouchal jejich hlubokému oddechování, říkal jsem si, čím si nejšťastnější člověk na světě své štěstí zasloužil. Díval jsem se, jak spí v objetí a nic kolem nevnímají. Nemohl jsem se ubránit vzpomínce na pocit strachu, jenž se mě zmocnil, když jsem je viděl takto spát poprvé.

( 2 )

Nikdy jsem se s tím nikomu nesvěřil. Oné noci, kdy se můj syn Julián narodil, jsem jej spatřil poprvé, když spal v matčině náruči a oddával se pokojnému spánku těch, kdo netuší, na jakém místě se ocitli. Posedla mě tehdy touha rozběhnout se, utíkat pryč a nezastavit se, dokud nebudu na konci světa. Tenkrát jsem byl velmi mladý, o životě jsem ještě neměl ani potuchy. Nicméně i kdybych tu nyní dal dohromady sebevíc výmluv, nedokážu zapomenout na hořkou pachuť hanby nad takovým projevem zbabělosti. Dokonce ani po všech těch letech jsem nenašel odvahu svěřit se člověku, jemuž jsem byl nejvíce zavázán.

Vzpomínky, které pohřbíme do ticha, nás totiž později nikdy nepřestanou pronásledovat. Ta moje se týká pokoje s neskutečně vysokým stropem, z něhož visela lampa, jejíž okrově zbarvené světlo dopadalo na ležící postavu sotva sedmnáctileté dívky s dítětem v náručí. Oči se mi zalily slzami, když se Bea, ještě celá malátná, na mě s úsměvem podívala. Klekl jsem si k lůžku a položil si tvář na její klín. Cítil jsem, jak mě bere za ruku, jak ji s vynaložením zbývajících sil tiskne.

„Neměj strach,“ zašeptala.

Já jsem se však bál. A na okamžik, za nějž se až doteď stydím, jsem si dokonce přál být kdekoli jinde, jen ne v onom pokoji a na svém místě. Fermín celý výjev sledoval ode dveří. Jak už měl ve zvyku, jistě mi přečetl myšlenky ještě dříve, než jsem je sám dokázal vyjádřit. Vůbec mi nedopřál čas cokoli říct, Beu s dítětem přenechal v dobré společnosti své snoubenky Bernardy, zatímco mě vystrčil za dveře do dlouhé chodby ztrácející se v šeru.

„Žijete ještě, Danieli?“ zeptal se.

Neznatelně jsem přikývl. Pokoušel jsem se přitom znovu popadnout dech, abych se zbavil pocitu sevřeného hrdla, jenž se mě zmocnil. Když jsem se chtěl vrátit zpátky do pokoje, Fermín mě zadržel.

„Poslyšte, až tam zase půjdete, musíte projevit trošku víc odvahy. Naštěstí je seňora Bea ještě zpola obluzená, tím pádem jí to všechno úplně nedošlo. Takže, když dovolíte, mám návrh. Myslím, že procházka na čerstvém vzduchu nám náramně prospěje. Zbavíme se pocitů, co nás tak zaskočily, a na druhý pokus všechno zvládneme s větší parádou.“

Fermín nečekal na odpověď, popadl mě za ruku a vedl chodbou ke schodišti s balustrádou, jež se nacházelo zavěšené v prostoru mezi nebem a Barcelonou. Tvář mi ovanul chladný, už pěkně ostrý větřík.

„Zavřete oči a zhluboka se třikrát nadechněte. Zvolna, jako by vám plíce sahaly až k patě,“ radil Fermín. „Tenhle trik mě naučil jeden tibetský mnich, který byl mimochodem hrozný hýřil. Poznal jsem ho v jednom přístavním bordýlku, kde jsem zastával funkci recepčního a účetního. Ten nestyda nevěděl nic…“

Nadechl jsem se třikrát, jak bylo přikázáno, pak nádavkem ještě jednou tolik. Vdechoval jsem čistý vzduch v očekávání účinků přislíbených Fermínem a jeho tibetským guru. Cítil jsem, že se mi mírně točí hlava, Fermín mě však podepřel.

„Ne abyste tady stál jak zkamenělý. Seberte se přece trochu. Situace vyžaduje klid, rozhodně ne křeč.“

Otevřel jsem oči. Přede mnou se táhly opuštěné ulice, spící město mi spočívalo u nohou. Bylo kolem třetí hodiny ranní. Nemocnice svatého Pavla se ospale nořila do temnoty, zatímco citadela svými kupolemi, věžičkami a klenbami vytvářela arabesky v mlze, jež se snášela z hory Monte Carmelo a rozlévala se kolem. Díval jsem se na lhostejnou Barcelonu, jak ji lze vidět z nemocnice, kdy obavy i naděje pozorovatelů jsou městu zcela cizí. Postupně mnou prostupoval chlad a já cítil, že se mi vyjasňuje mysl.

„Budete si o mně myslet, že jsem zbabělec,“ řekl jsem. Fermín se na mě podíval. Opětoval můj pohled, načež pokrčil rameny.

„Nedramatizujte. Spíš si myslím, že máte nízký tlak a taky hodně trápení, což vyjde nastejno. Nicméně zbavuje vás to odpovědnosti a chrání před pomluvami. Naštěstí tu mám řešení.“ Rozepnul si plášť, jenž plnil úlohu bezedného bazaru těch nejroztodivnějších věcí. Někdy fungoval jako pojízdná apatyka, muzeum kuriozit či odkladiště rozličných artefaktů i relikvií získaných na nejrůznějších tržnicích a v pofidérních dražbách.

„Nechápu, Fermíne, jak u sebe můžete nosit tolik krámů.“

„To je pokročilá fyzika. Vzhledem k mému poněkud vyzáblému tělu, kteréžto tvoří toliko svaly a šlachy, mi tento drobný arzenál vyvažuje těžiště, a zajišťuje tak stabilitu, díky níž překonávám všechny překážky. Ale nemyslete, že mě tak snadno ošálíte komentáři, které jsou zcela mimo mísu. My tu nejsme proto, abychom si vyměňovali poštovní známky, ani abychom spolu cukrovali.“

Po tomto upozornění vytáhl z jedné z četných kapes plechovou placatku a jal se odšroubovávat víčko. Přivoněl k obsahu, jako by se jednalo o rajský lektvar, pak na znamení souhlasu s úsměvem přikývl. Podal mi placatku. Slavnostně mi pohlédl do očí s následující pobídkou.

„Buď se nyní napijete, nebo celý život budete litovat, že jste to neudělal.“

Se sebezapřením jsem si nádobku vzal.

„Co je to? Je to cítit dynamitem…“

„Nesmysl. Je to jen koktejl namíchaný tak, aby probral k životu nebožtíky a taky mladíčky vyděšené mírou odpovědnosti, kterou jim osud klade na bedra. Jedná se o jedinečný recept vlastní provenience. Základ tvoří anýzovka s příměsí dalších kořalek, říznutá levnou brandy, kterou kupuju u jednookého cikána ve stánku s lihovinami. Ještě je tam pár kapek pálenky a taky místního likéru, aby měl výsledek nezaměnitelný bouquet, tak typický pro katalánskou zahrádku.“

„Matičko boží.“

„No tak, do toho, tady se ukáže, komu odvaha nechybí a kdo na to nemá. A na ex jako brigadýr, co se vetře na svatební hostinu.“

Poslechl jsem a vypil ten pekelný patok, jenž chutnal jako slazený benzin. Alkohol mi rozpálil útroby. Ještě než jsem se stihl vzpamatovat, Fermín mi gestem naznačil, ať celý postup zopakuji. Odložil jsem tedy protesty stranou a pominul střevní zemětřesení. Druhou dávku jsem vypil s pocitem vděku za malátnost i odvahu, jimiž mě ona břečka obdařila.

„Tak co?“ tázal se Fermín. „Lepší, že? Je to vzpruha hodná šampionů.“

Přesvědčeně jsem přikývl, zatímco jsem si s odfrknutím rozepínal knoflíčky u krku. Fermín využil příležitosti, lokl si toho svého patoku, načež placatku zase schoval do pláště.

„Není nad to, když se smutek na duši díky chemii přehluší. Ovšem pozor, aby se pro vás tento trik nestal zvykem. S alkoholem je to jako s jedem na myši nebo se štědrostí: čím víc se užívá, tím méně je účinný.“

„Buďte bez obav.“

Fermín ukázal na pár doutníků čouhajících z další kapsy pláště. S mrknutím při tom zavrtěl hlavou.

„Na dnešek jsem vyhradil tyto doutníky značky Cohiba. V situaci, již lze označit za nouzi in extremis, byly odkloněny z klimatizované skříňky dona Gustava Barceló, kterýžto je mým nastávajícím, dalo by se říct zástupným tchánem. Nicméně necháme si je na jindy, jelikož vás neshledávám ve formě. A pak není žádoucí zanechat ono robě v pozici sirotka hned první den, kdy má svou premiéru.“

Fermín mě láskyplně poplácal po zádech. Chvíli vyčkával, až mi účinné látky z jeho koktejlu přejdou do krve a mou mysl zahalí uklidňující alkoholový opar. Jen co se přesvědčil, že mám skelný pohled a rozšířené zorničky, což jsou příznaky předcházející celkové otupělosti, spustil svůj proslov, který dozajista spřádal celou noc.

„Milý příteli, Bůh tomu tak chtěl, případně ten, kdo Jej v nepřítomnosti zastupuje, že státi se otcem je mnohem snadnější nežli získat řidičský průkaz. V důsledku této neblahé skutečnosti se obrovité počty idiotů, sralbotků a neuvážlivců domnívají, že mají oprávnění rozmnožovat se a získávat otcovský titul. Přivádějí tak ale do neštěstí nebohá dítka, která jsou následkem jejich ostudného konání počata. Učiním nyní prohlášení, k němuž mě opravňuje skutečnost, že i já se nacházím v obdobné pozici, jelikož hodlám uvést svou milovanou Bernardu do jiného stavu, sotvaže mi to umožní mé pohlavní žlázy, jakož i svátost manželská, kterou po mně snoubenka vyžaduje sine qua non. Tímto vás pak budu moci následovat na pouti, kteroužto představuje velká odpovědnost spojená s otcovstvím. Nuže, musím prohlásit a tímto prohlašuji, že Daniel Sempere Gispert, nezralý zelenáč ve stadiu počínající dospělosti, navzdory poněkud chabé víře, kterou v tuto chvíli vkládá sám v sebe a ve svou způsobilost plnit roli pater familias, je a bude vzorným rodičem. A to i přesto, že se jedná o začátečníka, celkově poněkud naivního.“

V půlce jsem Fermínovo řečnění přestal vnímat, což bylo dáno buď působením oné třaskavé receptury, anebo jazykovým ohňostrojem, který přede mnou můj dobrý přítel spustil.

„Fermíne, myslím, že vám úplně nerozumím.“ Povzdechl si.

„Chtěl jsem říci pouze tolik. Já vím, Danieli, že v současné chvíli téměř přestáváte ovládat svěrače a že se to na vás všechno valí. Ona už vám to pověděla vaše manželka, což je učiněná světice – nemějte strach. Nemluvně totiž přichází na svět skvěle vybaveno, alespoň to vaše určitě. Takže má-li člověk v sobě špetku slušnosti a důstojnosti a taky trošku rozumu, zjistí, jak dítěti nekazit život a být mu otcem, za něhož by se nemuselo stydět.“

Kradmo jsem pohlédl na toho mužíka, který by za mě dal život. Vždycky měl po ruce nějaké to slovo, někdy i tisíce, jimiž řešil kdejaký problém včetně mého příležitostného sklonu k existenciální slabosti.

„Kéž by to bylo tak snadné, jak to malujete, Fermíne.“

„Nic z toho, co na tomhle světě za něco stojí, není snadné, Danieli. Když jsem byl mladý, věřil jsem, že chci-li proplouvat životem, postačí mi, když se dobře naučím tři věci. Zaprvé: zavázat si tkaničky u bot. Zadruhé: s náležitým umem svlékat ženu. A zatřetí: číst, abych mohl každý den vychutnávat požitek skýtaný bystře a umně sepsanými stránkami. Měl jsem za to, že muž, který stojí pevně na zemi, umí hladit a naučí se naslouchat hudbě slov, žije déle, ale hlavně lépe. Ovšem časem se ukázalo, že to nestačí. Život nám totiž někdy skýtá příležitost dosáhnout vyšších cílů, než jen být dvojnožcem, který jí, vyměšuje a na omezenou dobu zabírá místo na planetě. A osudu, jehož nesvědomitost je bezbřehá, se dnes zachtělo dát tuto příležitost vám.“

Nepříliš přesvědčen jsem přisvědčil.

„Ale co když to nezvládnu?“

„Danieli, máme-li my dva něco společného, pak je to skutečnost, že nám oběma bylo dopřáno potkat ženu, kterou si nezasloužíme. Je to jasné a rozumí se samo sebou, že na naší pouti veškerou výzbroj i výstroj zajistí ony, my máme pouze jeden úkol – snažit se je nezklamat. Tak co vy na to?“

„Moc rád bych vám všechno věřil, ale nějak se mi to nezdá.“ Fermín mávl rukou, aby celou věc odlehčil.

„Nemějte obavy. Bude to tím, že jsem vás až příliš prolil tou svou alkoholickou směskou, takže vaše již beztak zanedbatelná schopnost porozumět mému lehkonohému rétorickému umění je teď ještě více otupělá. Ovšem sám dobře víte, že na tomto poli mám za sebou mnohem víc kilometrů než vy a že v tom, co říkám, je obecně vzato velký kus pravdy, s kterou se dostanete dál než s károu plnou apoštolů.“

„To nezpochybňuji.“

„A děláte dobře, protože byste hned při první ráně narazil. Věříte mi?“

„Samozřejmě, Fermíne. S vámi se vydám klidně až na konec světa, však to víte.“

„Nuže, dejte na mě a věřte taky trochu sám sobě tak jako já.“ Pohlédl jsem mu do očí a zvolna přikývl.

„Tak co, jste už zase při smyslech?“ otázal se.

„Myslím, že ano.“

„V tom případě se dejte dohromady, ať je všechno na svém místě, ať v kalhotách máte jen to, co tam patří. Vraťte se do pokoje, obejměte seňoru Beu i svého potomka jako správný chlap, kterého z vás oba právě udělali. Onen chlapec, jehož jsem měl tu čest poznat před léty v podloubí na Plaça Reial a který mě od té doby několikrát pořádně vyděsil, patří totiž do předehry k tomuto dobrodružství. Tam taky zůstane, o tom nemějte žádných pochyb. Ještě toho zažijeme spoustu, náš příběh zdaleka není u konce. A to, co nás nyní čeká, rozhodně není pro děti. Souhlasíte se mnou? No, a pokud jde o ten kraj světa, na který se vydáme, kdo tvrdí, že není hned za rohem?“

Objal jsem ho, nic jiného mě nenapadlo.

„Co bych si bez vás počal, Fermíne?“

„Často byste se pletl. Když už jsme u toho, tak vás ještě upozorním na další nejčastější vedlejší účinek spojený s požíváním lektvaru, který jste do sebe právě nalil. Jde o dočasně oslabenou ostýchavost s přemírou sentimentu. Proto až teď vejdete do pokoje, podívejte se seňoře Bee do očí, aby věděla, že ji máte doopravdy rád.“

„Ona už to ví.“

Fermín trpělivě zavrtěl hlavou.

„Dejte na mě,“ dodal. „Není třeba nic říkat, pokud se stydíte. Ostatně my muži už jsme takoví, navíc testosteron nemá na zvýšenou produkci krasomluvy vliv. Jde o to, aby vše pocítila, jelikož podobné věci je lepší dávat najevo, než o nich mluvit. A to nejen jednou za uherský rok, ale každý den.“

„Pokusím se.“

„Zkuste něco lepšího, než je pouhý pokus, Danieli.“

Tak jsem Fermínovým přičiněním opustil křehký, bezpečný svět dospívání a vydal se zpět k pokoji, kde na mě čekal můj osud.

O mnoho let později se mi vzpomínka na onu noc měla opět vybavit, když jsem se za úsvitu uchýlil do zadní části antikvariátu na ulici Santa Anna. Před sebou jsem měl prázdnou stránku, aniž jsem tušil, jak začít. Opětovně jsem se pokoušel objasnit si skutečný příběh naší rodiny. Úkolu jsem se sice věnoval už celé měsíce či spíše roky, avšak nedokázal jsem sepsat jediný smysluplný řádek.

Fermín, jenž trpěl nespavostí způsobenou trávením půl kila škvarků, využil příležitosti a rozhodl se poctít mě časně zrána návštěvou. Sotva mě spatřil, jak se trápím nad čistým listem papíru, vyzbrojen perem, z něhož unikal inkoust jako benzin z ojetého vozu, usadil se vedle mě. Pohledem přeměřil hromadu zmačkaných papírů rozházených po zemi kolem.

„Nezlobte se na mě, Danieli, ale máte vy alespoň minimální ponětí o tom, co děláte?“

„Ne,“ připustil jsem. „Možná by bylo všechno jinak, kdybych zkusil psací stroj. Jak praví jedna reklama: Underwood je volbou profesionálů.“

Fermín se nad reklamním příslibem zamyslel, načež rozhodně zavrtěl hlavou.

„Mezi ťukáním do stroje a psaním je rozdíl několika světelných let.“

„Děkuji za povzbuzení. A co vy? Co tu v tuhle dobu děláte?“ Fermín si prohmátl břicho.

„Mám žaludek na vodě. Trávím totiž celé podsvinče, které jsem pozřel ve smaženém stavu.“

„Chcete jedlou sodu?“

„Raději ne. Působí mi, s odpuštěním, noční erekci. A to už pak vůbec není možné zamhouřit oka.“

Odložil jsem pero i svůj jedenáctý pokus sepsat aspoň jednu použitelnou větu a pohlédl jsem příteli do očí.

„Je všechno v pořádku, Danieli? Tedy, mám na mysli vše kromě vašeho neplodného útoku na baštu písemnictví…“

Pokrčil jsem rameny. Fermín svou úlohu picarus ex machina plnil se ctí. Jako vždy se objevil v pravou chvíli, jako by jej seslala sama prozřetelnost.

„Dost dobře nevím, jak se vás zeptat na jednu věc, která mi už nějaký čas vrtá hlavou,“ začal jsem neurčitě.

Fermín si dlaní zakryl ústa, načež ze sebe vydal drobné, ale zvučné říhnutí.

„Má-li to co do činění s nějakou fintou uplatnitelnou v ložnici, tak se neostýchejte a spusťte. Rád bych vám připomněl, že v tomto oboru jsem promovaným záložníkem.“

„Ne, o takovou záležitost se nejedná.“

„Škoda, jelikož se ke mně donesly čerstvé zprávy o nejžhavějších novinkách…“

„Fermíne,“ přerušil jsem jej, „myslíte si, že jsem si v životě vedl dobře, jak jsem měl? Myslíte, že jsem to zvládl?“

Můj přítel se zaraženě odmlčel. S povzdechem sklopil zrak.

„Neříkejte mi, že věta, co tu sepisujete jako ztroskotaný Balzac, je o tomhle. Duchovní hledání a tak podobně…“

„Copak člověk nepíše proto, aby porozuměl sobě i světu?“

„Nikoli, pokud ví, co dělá, což ve vašem případě…“

„Jste mizerný zpovědník, Fermíne. Pomozte mi trochu.“

„Myslel jsem, že chcete být spisovatelem, nikoli pánbíčkářem.“

„Řekněte mi pravdu. Znáte mě odmalička. Zklamal jsem vás? Byl jsem takovým Danielem, jak jste to ode mě očekával? Jakým by si moje matka přála, abych byl? Povězte mi pravdu.“

Fermín obrátil oči v sloup.

„Pravda, Danieli, to jsou hlouposti, co lidé říkají, když se domnívají, že něco vědí. Já toho vím o pravdě asi stejně jako o velikosti podprsenky té úchvatné ženské, co má jméno špičaté jako ňadra. Tuhle jsme ji viděli ve filmu v kině Capitol.“

„Kim Novak,“ upřesnil jsem.

„Dejž jí pánbůh a zemská přitažlivost věčnou slávu. Ne. Nezklamal jste mě, Danieli. Nikdy. Jste dobrý člověk a dobrý přítel. Chcete-li znát můj názor, pak vězte, že ano. Domnívám se, že Isabella, vaše nebožka matka, by na vás byla pyšná. Ano, říkala by si, že jste dobrým synem.“

„Ale ne dobrým spisovatelem,“ usmál jsem se.

„Heleďte se, vy máte ze spisovatele asi tolik co já z mnicha dominikána. A vy to víte. Neexistuje na světě žádné pero ani žádný Underwood, aby se na tomhle dalo cokoli změnit.“

S povzdechem jsem se dlouze odmlčel. Fermín mě zamyšleně pozoroval.

„Víte, co vám povím, Danieli? Já si opravdu myslím, že po tom všem, co máme my dva za sebou, jsem pořád ten stejný nebohý, opuštěný chudák, kterého jste potkal na ulici a ze soucitu vzal domů. A vy jste pořád ten bezbranný kluk, co se motá světem, naráží při tom na tajemství, k nimž chybí příběh, protože si myslí, že když je rozluští, tak si čirým zázrakem vybaví matčinu tvář, jakož i vzpomínky spojené s pravdou, o niž jej svět obral.“

Přemýšlel jsem o jeho slovech, která ťala do živého.

„Bylo by to tak strašné, kdyby to byla pravda?“

„Mohlo by to být horší. Mohl byste být spisovatelem jako váš přítel Carax.“

„Možná, že bych ho měl vyhledat a přesvědčit, aby tento příběh sepsal,“ poznamenal jsem. „Náš příběh.“

„Tohle občas říká váš syn Julián.“ Úkosem jsem na Fermína pohlédl.

„A co říká Julián? Co ví Julián o Caraxovi? Vy jste mému synovi o Caraxovi něco říkal?“

Fermín zaujal oblíbenou pózu, přitom na mě dělal psí oči.

„Já?“

„Co jste mu napovídal?“

Fermín si odfrknul, aby celou věc zlehčil.

„Nic moc. Celkem vzato jde jen o neškodné poznámky na okraj. Jenomže chlapec má zvídavou povahu. Je velmi chápavý, nic mu neujde, vše si umí spojit. Já nemůžu za to, že je to tak bystré dítě. Očividně není po vás.“

„Panenko Maria… Bea už ví, že jste s naším klukem mluvil o Caraxovi?“

„Já se vám do manželského života nepletu, ale řekl bych, že toho není mnoho, o čem seňora Bea neví nebo co aspoň netuší.“

„Rozhodně vám zakazuji, Fermíne, mluvit s mým synem o Caraxovi.“

Položil si ruku na hruď, načež obřadně přisvědčil.

„Mlčím jako hrob. Nechť na mě padne ta nejčernější hanba, pokud bych podlehl zakaleným smyslům a porušil tento slavnostní slib mlčenlivosti.“

„Když už jsme u toho, nezmiňujte se ani o Kim Novak. Znám vás.“

„V tomhle jsem nevinný jak beránek boží, co snímá hříchy světa. Tohle téma totiž vytahuje váš kluk, není totiž vůbec hloupý.“

„S vámi se nedá mluvit.“

„Přijímám vaše uštěpačné poznámky se sebezapřením, jelikož vím, že jsou vyvolány frustrací z neduživosti vlastního důmyslu. Nepřidáte na černý seznam osob, o nichž nemám mluvit, kromě Caraxe ještě jiné jméno? Bakunin? Estrellita Castro?“

„Fermíne, co kdybyste šel spát a dal mi pokoj?“

„Mám vás ponechat samotného na pospas nebezpečí? Kdepak. Mezi účastníky tohoto podniku musí být alespoň jeden rozumný dospělý.“

Prohlédl si pero i hromádku prázdných papírů vyčkávajících na stole. Vše přeměřil uchváceným pohledem, jako by se jednalo o chirurgické nástroje.

„Už vás napadlo, jak tento počin zahájit?“

„Ne. Zrovna jsem se k tomu chystal, když jste se objevil a začal plácat hlouposti.“

„Nesmysl. Beze mě nesepíšete ani nákupní seznam.“

Jakmile Fermín učinil své rozhodnutí, pustil se bez dalšího otálení do nadlidského úkolu, jenž nás čekal. Usadil se na židli po mém boku, pak na mě upřel pronikavý pohled, jaký mají pro sebe vyhrazený lidé, kteří si rozumějí i beze slov.

„Když už je řeč o seznamu, heleďte, já toho o sepisování románů vím méně než o zpracování křemíku a jeho využití. Ale napadá mě, že ještě než se začne cokoli vyprávět, je dobré udělat si soupis všeho, co chce člověk povědět. Takový inventář, řekněme.“

„Takový itinerář?“ zeptal jsem se.

„Itinerář si většinou sesmolí člověk, který dost dobře neví, kam jde. Přesvědčuje tak sám sebe a možná i nějakého dalšího ňoumu o tom, že někam směřuje.“

„To není tak špatný nápad. Sebeklam je tajemstvím každého nemyslitelného podniku.“

„Vidíte? Tvoříme neporazitelnou dvojku. Vy budete zapisovat, já myslet.“

„Tak ale myslete nahlas.“

„Nuže, máte dostatek matérie na popis téhle výpravy do pekel a zase zpátky?“

„Dost na to, abychom mohli vyrazit.“

„Tak teď už jen zbývá určit, kde při sestavování seznamu začneme.“

„Co kdybychom začali tím, jak jste ji poznal?“ nadhodil jsem.

„Koho?“

„Koho asi, Fermíne? Aliciu, naši Alenku z barcelonské říše divů.“

Na tváři mého přítele se objevil stín.

„Řekl bych, že tenhle příběh jsem ještě nikomu nevyprávěl, Danieli. Ani vám ne.“

„Není to tedy nejlepší brána ke vstupu do labyrintu?“

„Člověk by si měl nějaké to tajemství odnést s sebou do hrobu,“ namítl Fermín.

„Příliš mnoho tajemství přivádí člověka do hrobu předčasně.“

Fermín překvapeně povytáhl obočí.

„Kdo to řekl? Sokrates? Já?“

„Ne. Pro jednou je autorem výroku Daniel Sempere Gispert, Homo pardicus, který tato slova pronesl jen před pár vteřinami.“

Fermín se spokojeně usmál. Rozbalil citronový sugus a nesl jej k ústům.

„Trvalo vám to sice léta, ale už se začínáte od mistra učit, vy filuto. Dáte si?“

Vzal jsem si nabízený bonbon, protože jsem věděl, že můj přítel Fermín nic cennějšího nemá. Tím, že se o svůj poklad se mnou dělil, mě vlastně vyznamenával.

„Slyšel jste někdy, Danieli, často používané rčení, že v lásce a ve válce je vše dovoleno?“

„Párkrát ano. Většinou z úst těch, kteří jsou spíše pro válku než pro lásku.“

„Přesně tak, protože v jádru je to lež jako věž.“

„Je to tedy příběh o lásce nebo o válce?“ Fermín pokrčil rameny.

„Jaký je v tom rozdíl?“

A tak zatímco kolem vládla neprostupná tma, vyzbrojili jsme se bonbony Sugus a kouzlem vzpomínek, u nichž hrozilo, že se rozplynou v mlze času. A tak Fermín začal spřádat nitky, z nichž je utkán konec i počátek našeho příběhu…

Úryvek z díla

Labyrint duchů

(Pohřebiště zapomenutých knih. Díl IV.)

od Juliána Caraxe.

Éditions de la Lumière, Paříž, 1992. Odpovědný redaktor

Émile de Rosiers Castellaine.

DIES IRAE

Barcelona
Březen 1938

( 1 )

Probudilo jej prudké škubnutí způsobené nárazem mořských vln. Sotva černý pasažér otevřel oči, uvědomil si, že jej obklopuje příšeří ztrácející se v nekonečnu. Houpavý pohyb, pach ledku a údery vln o bok lodi mu připomněly, že se nenachází na pevné zemi. Nejprve odsunul pytle, z nichž si připravil lůžko, pak se pomalu napřímil. Naslouchal přitom zvukům, vyluzovaným sloupky a trámovím, tvořícími sklad v podpalubí.

Měl pocit, že sní: jako by se ocitl pod hladinou, v katedrále plné věcí připomínajících nahromaděnou kořist ze spousty muzeí a paláců. Mezi množstvím soch a obrazů matně vystupovaly obrysy řady luxusních vozů zakrytých poloprůsvitným plátnem. Vedle hracích hodin se nacházela klec s papouškem s nádherným peřím, který si jej prohlížel tak přísně, až se zdálo, že mu předhazuje postavení černého pasažéra.

O kousek dál zahlédl kopii Michelangelova Davida, jemuž nějaký šprýmař nasadil četnickou čepici. Za sochou se táhla přízračná armáda figurín v dobových oděvech, jakoby ustrnulých v neustále se opakujícím rytmu vídeňského valčíku. Stranou stál okázalý pohřební kočár s prosklenými stěnami, za nimiž se dala tušit rakev. Jeden z mnoha starých zarámovaných plakátů opřených o povoz oznamoval koridu v aréně Las Arenas uspořádanou ještě před začátkem války.

Mezi rejoneadory, kteří s býky zápasí z koňského sedla, figurovalo jméno jistého Fermína Romera de Torres. Utajený pasažér očima pohladil písmena. Až do této chvíle užíval jméno, které měl brzy zavrhnout, aby tak skončilo pod nánosem popela z oné války. Přeříkal si jednotlivá slova, jež mu tiše vytanula na rtech.

Fermín

Romero de Torres

Dobré jméno, řekl si. Zvučné. Jako z operety. A odpovídá dramatickému osudu člověka s rozervanou duší, jemuž je v životě souzena úloha černého pasažéra. Fermín Romero de Torres neboli drobný mužík přirostlý k obrovitému nosu, jenž zanedlouho tohle jméno přijme, strávil poslední dva dny v útrobách obchodní lodi, která se na plavbu vydala z Valencie. Na palubu se mu podařilo dostat jen zázrakem. Schoval se totiž do obrovské bedny se starými zbraněmi, ukryté mezi zbožím všeho druhu. Část zbraní ležela v pytlích zavázaných na uzel a skýtajících ochranu před vlhkostí, zbytek se však povaloval ledabyle naskládán na sebe. Při pohledu na pušky měl dojem, že výstřel by s větší pravděpodobností zasáhl střílejícího milicionáře, než aby dokázal zneškodnit nepřítele. Dost možná by i on sám mohl přijít o život, pokud by se některé zbraně neopatrně dotkl.

Co půl hodiny se snažil protáhnout, aby mu neztuhly svaly na nohou kvůli chladu a vlhkosti prosakující bokem lodi. Proplétal se bludištěm z beden a krabic s nejrozličnějším zbožím ve snaze najít něco k snědku. Pokud hledání provázel nezdar, pokoušel se tak alespoň najít něco, čím by mohl zabít čas. Při jedné výpravě navázal přátelství s myší, která už měla na lodi ledacos za sebou. Počáteční nedůvěru po jistém čase myška překonala, a to natolik, že se k černému pasažérovi přibližovala stále víc, až se mu nakonec usadila na teplém klíně. Společně pak sdíleli pár hrubých kousků sýra, které Fermín našel v jedné z beden s potravinami. Sýr, nebo co měla ta měkká, mastná hmota vlastně představovat, chutnal po mýdle. Jak mohl posoudit na základě zkušeností z oblasti gastronomie, nic nenaznačovalo, že by během zpracování onoho produktu došlo k využití surovin majících něco společného s krávou či jakýmkoli jiným přežvýkavcem. Nicméně, jak každý moudrý člověk ví, proti gustu žádný dišputát. S tím nelze než souhlasit. A pokud by se snad přece vyskytly námitky, za oněch časů tato pravda platila v poněkud nadsazené podobě. Oba si tedy užívali hostiny s chutí, jež je výsledkem jen dlouhodobého hladovění.

„Příteli hlodavče, jednou z výhod válečných konfliktů je, že nepoživatelný hnus se ze dne na den stává božskou krmí. Dokonce i takové hovínko umně napíchnuté na párátko pak vydává libou vůni, jako by šlo o lahůdkovou jednohubku vyrobenou z pařížského pečiva. Podobná polovojenská strava spočívající ve špinavé vodě sem tam s nějakým tím drobtem přispívá k zocelení ducha, jakož i k rozvinutí chutí, a to takovou měrou, že si jednoho dne uvědomíš pozoruhodnou věc. Když štěstí zrovna nepřeje, pak dokonce i korek z obkladů na stěny chutná jako plátek iberské šunky.“

Myška trpělivě naslouchala, zatímco se s ní černý pasažér dělil o jídlo, které se mu podařilo odcizit. Občas se stávalo, že nasycený hlodavec usnul Fermínovi u nohou. Sledoval myš a tušil, že důvody jejich přátelství jsou prosté, jelikož v jádru na tom jsou oba stejně.

„Milá kmotra, vy i já jsme jeden jako druhý. S filozofickým nadhledem trpně snášíme následky pohromy způsobené primátem se vzpřímenou chůzí. Snažíme se uzmout, co se dá, jen abychom přežili. Dej Bůh, aby jednoho nepříliš vzdáleného dne primáti šmahem vyhynuli a dostali se pod drn stejně jako diplodokus, mamut nebo pták dodo. To proto, aby přičinliví a mírumilovní tvorové, jako jste vy, mohli v klidu jíst, spát a rozmnožovat se. Zkrátka, abyste tuhle zeměkouli zdědili a mohli ji případně sdílet se šváby či nějakým jiným druhem brouků.“

Pokud myška takové názory nezastávala, rozhodně svůj nesouhlas nedávala najevo. Soužití těch dvou se zakládalo na přátelství nezatíženém sebemenší známkou soupeřivosti, jehož podstatu tvořila džentlmenská dohoda. Během dne k nim doléhal zvuk kroků i hlasy námořníků nesoucí se ozvěnou přes odpadní stoku. Stalo-li se, že některý z členů posádky zabloudil do podpalubí většinou s úmyslem krást, k čemuž docházelo málokdy, Fermín se ukryl v bedně se zbraněmi. Tam se, ukolébán mořskými vlnami a pachem střeliva, oddával krátkému spánku. Pobýval na lodi druhým dnem, když coby novodobý Jonáš a znalec Písma svatého pracující na částečný úvazek začal prozkoumávat úchvatné tržiště ukrývající se v útrobách onoho Leviatánu. Právě tehdy narazil na krabici plnou výtisků Bible v exkluzivní vazbě. Nález mu připadl přinejmenším nezvyklý a výstřední. Nicméně vzhledem k nedostatku jiné literární nabídky se rozhodl půjčit si jeden výtisk, z něhož pak při světle svíčky, taktéž odcizené z nákladu, četl nahlas sobě i svému společníkovi, který jej na oné plavbě provázel. Vybíral úryvky ze Starého zákona, ten totiž vždy považoval za mnohem zábavnější a drsnější než Nový zákon.

„A teď pozor, brachu, následovat bude neobyčejná parabola s hlubokým symbolickým významem, okořeněná incestem a takovou dávkou násilí v podobě mrzačení, že by to i samotné bratry Grimmy přivedlo k nutné a urychlené výměně trenclí.“

V útočišti skýtaném mořem takto plynuly dny a hodiny až do úsvitu 17. března 1938, kdy Fermín otevřel oči a zjistil, že jeho přítel hlodavec je pryč. Důvodem, proč myš zmizela, mohlo být její zděšení vyvolané četbou z předešlé noci, věnované vybraným částem Zjevení svatého Jana. Třeba šlo o předtuchu napovídající, že plavba se blíží ke konci a je tudíž záhodno vzít roha. Fermín se vypotácel, celý ztuhlý po studené noci, kdy mu chlad pronikl až do morku kostí, zamířil až k místu, odkud měl výhled ven. Jedním z okének dovnitř pronikalo nachové světlo ranního rozbřesku. Kulatý otvor se nacházel sotva pár pídí nad čárou ponoru, takže Fermín spatřil slunce, vycházející nad temně rudým mořem. Prošel podpalubím, aby se podíval i z opačné strany, přitom obcházel bedny se střelivem a hromadu zrezivělých bicyklů posvazovaných provazem. Po lodi přejelo mlžné světlo z přístavního majáku, přerývavě vysílané paprsky pronikaly všemi okénky do podpalubí. O kus dál za přízračnou mlhou, jež v cárech proplouvala mezi vysokými stavbami, kopulemi a věžemi, se nacházela Barcelona. Fermín se v duchu usmál. Na chvíli zapomněl na chlad i na šrámy, které utržil během pobytu v posledním přístavu, v němž tehdy dočasně zakotvil, a kterými měl pokryto celé tělo.

„Lucío…“ zamumlal, zatímco mu na mysli vytanula její tvář. Vzpomínka na ni jej udržovala při životě i v těch nejhorších chvílích.

Z vnitřní kapsy saka vytáhl obálku, kterou tam nosil od chvíle, kdy vyplul z Valencie. Povzdechl si. Chvíle snění byly rázem pryč. Loď se k přístavu přiblížila mnohem více, než si myslel. Každý černý pasažér s bohatými zkušenostmi ví, že nejtěžším úkolem není vloudit se na palubu, ale vyváznout ze všeho živý a zdravý, což znamená nikým neviděn opustit loď. Chtěl-li si uchovat naději, že se na pevninu dostane po svých a se všemi kostmi na svém místě, měl nejvyšší čas začít s přípravami na únik. Kroky posádky se stejně jako intenzita veškeré práce zdvojnásobily. Když Fermín naslouchal zvukům, které námořníci vydávali, povšiml si, že se loď začíná otáčet. Současně s tím, jak vplouvali do zálivu, činnost motorů ustávala. Obálku proto zase uschoval a jal se po sobě mazat stopy. Odklidil zbytky použitých svíček i pytle, kterými se vybavil, uložil Bibli, z níž si četl úryvky, nad nimiž tolik rozjímal. Poté sklidil drobky náhražkového sýra i zbytek plesnivého sucharu. Bedny, které se opovážil otevřít, když hledal něco k snědku, zase pozavíral, jak jen to šlo, a sešlapanými podpatky opotřebovaných bot do nich znovu zatloukl hřebíky. Při pohledu na svou omšelou obuv si usmyslel, že sotva se dostane na pevnou zemi a splní daný slib, jeho dalším cílem bude opatřit si boty. A to takové, které by nevypadaly, jako by je sebral někde v márnici. Zatímco se černý pasažér v podpalubí činil, okénky měl možnost sledovat, jak loď vplouvá do barcelonského přístavu. Znovu přitiskl nos ke sklu. Po zádech mu přeběhl mráz, sotva na vrcholku kopce spatřil obrys hradu a vojenské věznice Montjuïc shlížející na město jako dravý pták.

„Když si nedáš pozor, tak tam skončíš…“ zašeptal.

V dálce jako jehlice vyčníval památník Kryštofa Kolumba. Mořeplavec jako vždy ukazoval prstem nesprávným směrem, následkem čehož zaměňoval americký světadíl s Baleárským souostrovím. Za dezorientovaným objevitelem se otvíralo ústí promenády Las Ramblas stoupající k srdci starého města. Tam čeká Lucía. Na okamžik si ji představil voňavou mezi prostěradly. Provinile a zahanbeně tu představu vypudil z mysli. Porušil svůj slib.

„Mizero,“ osočil sám sebe.

Uběhlo třináct měsíců a sedm dní od doby, kdy se s ní viděl naposledy. Těch třináct měsíců jej tížilo jako třináct let. Než se vrátil do skrýše, spočinul posledním kradmým pohledem na obrysu Panny Marie Milosrdné. Zdálo se, že zvěčnělé gesto zachycuje patronku města ve chvíli, kdy se z výšky kupole baziliky u přístavu chystá vzlétnout nad barcelonské střechy. Právě jí svěřil duši i svou ubohou tělesnou schránku. Ačkoli do kostela nevstoupil od doby, kdy jako devítiletý kluk u nich na vesnici místo do kapličky začal chodit do obecní knihovny, zapřísahal se před každým, kdo jej mohl a chtěl vyslyšet, že pokud se Panna Maria, případně jakýkoli jiný zástupce ve věcech nebeských, za něj přimluví a pomůže mu dostat se do přístavu bez větších nesnází a bez smrtelných úrazů, přehodnotí svůj život, změní svou duchovní orientaci a stane se pravidelným klientem misálového průmyslu. Po proneseném slibu se dvakrát pokřižoval, načež se spěšně schoval zpátky do bedny se zbraněmi. Lehl si na pušky a zaujal polohu nebožtíka v rakvi. Těsně před tím, než přiklopil víko, zahlédl svého zvířecího společníka. Myška jej pozorovala, shlížela na něj z vršku jedné z beden, které vyskládány na sobě sahaly téměř až ke stropu.

„Bonne chance, mon ami,“ zadrmolil.

Hned nato jej obklopila tma prosycená pachem střelného prachu, na těle pocítil chladný kov zbraní. O jeho osudu už bylo rozhodnuto. Kostky byly nezvratně vrženy.

( 2 )

Fermín si po chvíli všiml, že vrčení motorů ustalo, loď se pohupovala v klidných vodách přístavu. Odhadoval, že je však ještě příliš brzy na to, aby už byli u mola. Po dvou třech zastávkách během plavby se totiž naučil po sluchu rozeznávat jednotlivé fáze přistávacích manévrů, včetně kakofonických zvuků, které je provázely, počínaje uvolňováním kotevních lan a řinčením řetězů, k nimž byla připevněna kotva, až po sténání lodní konstrukce naříkající pod tlakem trupu přitahovaného k molu. Kromě nezvykle velkého shonu a rozrušených hlasů Fermín žádný z uvedených příznaků nezaregistroval. Kapitán se z nějakého důvodu rozhodl zastavit dříve. Jak Fermín za poslední dva roky války vypozoroval, vše neobvyklé bývá často provázeno nepříjemnostmi, zatnul tedy zuby a znovu se pokřižoval.

„Panenko Maria, vzdám se svého agnosticismu, kvůli němuž mě nečeká vykoupení, stejně tak upouštím od zlomyslných námitek moderní fyziky,“ drmolil uvězněný v oné rakvi, v níž byl zavřený spolu se zbraněmi pochybné kvality.

Jeho prosba nezůstala dlouho bez odezvy. Zaslechl, jak se blíží jiné, menší plavidlo a jak se otírá o bok lodi. Pár okamžiků nato se z paluby ozýval pokřik posádky, provázený téměř bojovným dusotem. Fermín polkl. Na loď se dostal někdo cizí.

( 3 )

„Za těch třicet let na moři vím, že to nejhorší přichází vždycky, když dorazíme k pevnině,“ pomyslel si kapitán Arráez, zatímco z můstku sledoval skupinu mužů, kteří vyšplhali po žebříku na levoboku a vstoupili na palubu. Výhružně mávali zbraněmi, když posádku tlačili na stranu, aby uvolnili cestu člověku, o němž kapitán předpokládal, že jim velí. Arráez strávil život na moři, patřil proto k lidem, na jejichž kůži i vlasech je patrné, že jsou vystavovány slunci a mořskému vzduchu. Kapitánův vodnatý pohled jako by byl vždy zastřený slzami. Zamlada si myslel, že člověk se vydává na plavbu v honbě za dobrodružstvím, avšak po letech zjistil, že dobrodružství vždy čeká v přístavu, a nebývá to jen tak. Na moři není nic, čeho by se bál. Zato na pevnině, zvláště v oné době, jej přepadávala nevolnost.

„Bermejo, vezměte vysílačku a dejte vědět do přístavu, že nás právě zadrželi, dorazíme proto s mírným zpožděním.“

První důstojník Bermejo, stojící vedle kapitána, zbledl. Zachvátil jej třas, jenž se u něj začal projevovat během náletů za válečné vřavy z posledních měsíců. Chudák Bermejo, bývalý poddůstojník na výletních parnících, plavících se po řece Guadalquivir, neměl na podobnou práci žaludek.

„Koho mám nahlásit, že nás zadržel, pane kapitáne?“

Arráez pohledem spočinul na postavě muže, který právě vkročil na jeho loď. Na sobě měl černý plášť, rukavice a klobouk s širokou krempou. Zdálo se, že jako jediný je neozbrojený. Arráez jej sledoval, jak velmi zvolna přechází po palubě. Jeho počínání se vyznačovalo dokonale nacvičenou pomalostí a nezájmem. Očima skrytýma za brýlemi s tmavými skly přejížděl po tvářích členů posádky, sám však nehnul ani brvou. Nakonec se zastavil uprostřed paluby, pohledem zamířil nahoru k můstku a s úlisným úsměvem nadzvedl klobouk na znamení pozdravu.

„Fumero,“ zabručel kapitán.

Zatímco onen muž chodil po palubě z jedné strany na druhou, Bermejo jako by se o deset centimetrů scvrknul. Zíral na něj bílý jako křída.

„Kdo?“ vyrazil ze sebe nakonec.

„BSI – státní bezpečnost. Jděte dolů a vyřiďte našim mužům, ať nikdo neudělá žádnou hloupost. Potom podejte hlášení do přístavu, jak jsem vám řekl.“

Bermejo přikývl, ale ani náznakem se nepohnul. Arráez do něj zabodl pohled.

„Tak jděte, Bermejo. A snažte se, proboha, ať se u toho nepomočíte.“

„Ano, pane kapitáne.“

Arráez na chvíli zůstal na můstku osamoceně stát. Den byl jasný, na křišťálově průzračném nebi ubíhalo pár mraků jakoby načrtnutých tahem štětce, jež by dozajista potěšily oko leckterého malíře akvarelů. Kapitán na okamžik zvážil možnost vzít si pistoli, kterou měl v kajutě zamčenou ve skříni. Nad naivitou takového nápadu se však musel hořce pousmát. Zhluboka se nadechl, upravil si knoflíky roztřepeného saka, načež sešel po schodech dolů. Tam jej čekal starý známý, jenž si pohrával s cigaretou mezi prsty.

( 4 )

„Vítejte v Barceloně, kapitáne Arráezi.“

„Děkuji, poručíku.“

Fumero se usmál.

„Teď už jsem velitel.“

Aniž uhnul pohledem, Arráez souhlasně přikývl. Dál upíral zrak na temná skla Fumerových brýlí, netušil přitom, kam se mužovy pronikavé oči dívají.

„Blahopřeji.“

Fumero nabídl kapitánovi cigaretu.

„Děkuji, nechci.“

„Je to kvalitní zboží,“ pobízel jej Fumero. „Americký světlý tabák.“

Arráez si cigaretu vzal a schoval ji do kapsy.

„Přejete si zkontrolovat doklady a povolení, pane veliteli? Všechno je v pořádku, včetně povolení s razítky místní vlády…“

Fumero pokrčil rameny, pak nezúčastněně vyfoukl oblak kouře. Na rtech mu pohrával náznak úsměvu, zatímco si prohlížel hořící cigaretu.

„Vůbec nepochybuju, že máte papíry v pořádku. Povězte mi, jaký náklad vezete?“

„Zásoby. Léky, zbraně, střelivo. A pár beden zabaveného majetku, co půjde do dražby. Můžu vám předložit soupis s vládním razítkem zastupitelského úřadu ve Valencii.“

„Ve vašem případě bych ani nic jiného nečekal, kapitáne. Ale tohle si vyřídíte s celnicí a příslušnými úřady v přístavu. Já jsem jen obyčejný služebník lidu.“

Arráez klidně přisvědčil, neustále si v duchu opakoval, že z toho páru černých, neprůhledných skel nesmí spustit oči.

„Pokud byste mi, pane veliteli, řekl, co hledáte, s radostí…“ Fumero kapitánovi pokynul, aby jej následoval. Zatímco oba přecházeli přes celou palubu, vyčkávající posádka je pozorovala. Pár minut nato se Fumero zastavil. Naposledy potáhl z cigarety, pak nedopalek odhodil do moře. Opřel se o zábradlí a díval se na Barcelonu, jako by ji nikdy dříve neviděl.

„Cítíte ten pach, kapitáne?“

Arráez krátce zaváhal, než odpověděl.

„Dost dobře nevím, co máte na mysli, pane veliteli.“ Fumero jej přátelsky poplácal po paži.

„Zhluboka se nadechněte. Nespěchejte. Uvidíte, že si toho všimnete.“

Arráez si vyměnil pohled s Bermejem. Muži z posádky se na sebe rozpačitě dívali. Fumero se k nim otočil a gestem je vybízel, aby se nadechli.

„Ne? Nikdo?“

Kapitán se marně pokoušel o úsměv.

„Já to teda cítím,“ prohlásil Fumero. „Neříkejte mi, že jste si toho nevšiml.“

Arráez neurčitě přisvědčil.

„Ovšemže ano,“ povzbuzoval Fumero. „Ovšemže to cítíte. Stejně jako já a všichni ostatní, co tu stojí. Takhle páchnou krysy. Jako ta odporná krysa, co skrýváte na lodi.“

Arráez zmateně nakrčil obočí.

„Můžu vás ujistit…“

Fumero zvedl ruku, aby kapitána umlčel.

„Když se nějaká krysa na tebe nabalí, tak už se jí nezbavíš. Dáš jí jed, ale ona ho sežere. Políčíš na ni pasti, ale ona se na ně vykálí. Zbavit se takové krysy jde ze všeho nejhůř. Protože je zbabělá. Protože se schovává. Protože si myslí, že je chytřejší než ty.“

Fumero si několik vteřin vychutnával vlastní slova.

„Víte, kapitáne, jak jedině se takové krysy můžete zbavit? Jak s ní opravdu a jednou provždy skoncovat?“

Arráez zavrtěl hlavou.

„To nevím, pane veliteli.“ Fumero v úsměvu vycenil zuby.

„Ovšemže ne, protože jste námořník. Nemáte proč to vědět. To už je moje práce a důvod, proč mě naše revoluce pověřila různými úkoly. Sledujte mě, kapitáne. Sledujte a přiučte se.“

Dříve než Arráez mohl cokoli říct, Fumero následován svými muži zamířil k přídi. Kapitán zaznamenal, že se mýlil. Fumero byl ozbrojený. V ruce svíral lesklý revolver, učiněný sběratelský exemplář. Přecházel po palubě a bezohledně si razil průchod mezi námořníky, kteří mu stáli v cestě. Vstup do kajut minul bez povšimnutí. Věděl, kam míří. Stačilo jediné znamení a jeho muži obklíčili vchod do podpalubí. Tam čekali na další rozkazy. Fumero se naklonil nad plechový poklop. Lehce na něj zaklepal klouby prstů, jako by stál přede dveřmi starého přítele.

„Překvapení,“ zanotoval.

Sotva muži doslova vypáčili ochranný kryt a útroby lodi byly vystaveny dennímu světlu, Arráez se opět uchýlil na můstek. Za poslední dva roky války už viděl dost, aby se mohl poučit. Než zamířil k můstku, zahlédl ještě Fumera. Olizoval se jako kočka, pak s revolverem v ruce zmizel v podpalubí.

( 5 )

Po všech těch dnech strávených v podpalubí, kdy Fermín musel dýchat zkažený vzduch, náhle pocítil čerstvý závan. Přicházel od vstupu na palubu, dostal se až k němu škvírami v bedně se zbraněmi, do níž se ukryl. Když pootočil hlavu, aby se mezírkou u víka podíval ven, spatřil kužely světla pročesávající podpalubí. Svítilny.

Bílé, mlžné světlo hladilo obrysy nákladu a pronikalo tkaninou plachet, přikrývajících automobily i umělecká díla. Ozvěny kroků jako kovový zvuk rezonující stokovou sítí se ozývaly čím dál blíže. Fermín zatnul zuby. V duchu si prošel všechny kroky, které podnikl, než se vrátil zpět do úkrytu. Pytle, svíčky, zbytky jídla, případné stopy zanechané v nákladním prostoru. Věřil, že na nic nezapomněl. Nikdy ho nenajdou, řekl si. Nikdy.

Právě v tu chvíli uslyšel ten povědomý, jízlivý hlas, tiše prozpěvující jeho jméno. Kolena se mu rázem rozklepala.

Fumero.

Hlas i kroky zněly velmi blízko. Fermín zavřel oči, jako to dělávají malé děti, když je v temném pokojíku vystraší divný zvuk. Ne snad, že by takovéto opatření považoval za dostatečnou ochranu, ale proto, že neměl odvahu rozpoznat postavu, která se nad ním sklání u lůžka. Vnímal, jak se právě v tom okamžiku kroky ozývají jen pár centimetrů od něj. Prsty v rukavicích hadími pohyby přejížděly po víku bedny. Fumero si hvízdal jakousi melodii. Fermín s očima stále zavřenýma zadržel dech. Po čele mu stékaly kapky studeného potu, musel zatnout pěsti, aby se mu netřásly ruce. Neodvažoval se ani hnout v obavě, aby se tělem neotřel o pytle se zbraněmi, a nevydal tak sebemenší zvuk. Možná se mýlí. Možná jej přece jen najdou. Možná na světě není jediný kout, kde by se mohl skrýt a zdárně vše přečkat. Koneckonců, možná to byl stejně dobrý den jako kterýkoli jiný, aby se za ním naposledy zatáhla opona. V takovém případě by mu nic nebránilo rozkopnout bednu, vzít jednu z pušek, na nichž ležel, a vyskočit ven. Raději zemřít ve dvou vteřinách pod palbou kulek než v rukou Fumera, který by jej, vybaven těmi svými hračkami, nechal čtrnáct dní viset ze stropu v některé z kobek pevnosti Montjuïc.

Sáhl po jedné ze zbraní a pevně ji sevřel. Nahmátl spoušť. Teprve teď jej napadlo, že puška asi není nabitá. Co na tom sejde, pomyslel si. Vzhledem k tomu, jakou má mušku, bylo stejně pravděpodobné, že si rozdrtí nohu nebo že se u Kolumbova památníku trefí soše mořeplavce do oka. Ta představa v něm vyvolala úsměv. Vzal pušku, přitiskl si ji oběma rukama k hrudi a nahmátl kohoutek. Nikdy z žádné zbraně nestřílel, ale řekl si, že štěstí vždycky přeje nováčkům a že za pokus to stojí. Natáhl kohoutek, připraven cestou do nebe nebo do pekla ustřelit Francisku Javieru Fumerovi hlavu.

Okamžik nato se však kroky začaly vzdalovat. Spolu s nimi se rozplynula i jeho příležitost vydobýt si slávu. To mu připomnělo, že velcí milovníci, ať už profesionálové či amatéři, nejsou předurčeni stát se hrdiny na poslední chvíli. Konečně se zhluboka nadechl, ruce si složil na prsa. Oblečení se mu přilepilo k tělu jako druhá kůže. Fumero se vzdaloval i se svými gorilami.

Fermín si představil jejich siluety mizející mezi stíny v podpalubí a s úlevou se usmál. Možná na udání nedošlo. Možná to byla jen běžná kontrola, nic víc.

Vtom se kroky zastavily. Zavládlo hrobové ticho. Během následujících okamžiků Fermín neslyšel nic než tlukot vlastního srdce. Pak si uvědomil téměř nepostřehnutelný šelest, jakési drobné, lehounké cupitání na víku bedny, sotva pár centimetrů nad obličejem. Ucítil pach, nasládlý, kyselý, a vše mu bylo jasné. Myška, jeho společník na cestě, čenichala mezi skulinami v prknech, kde patrně cítila svého přítele. Fermín tiše zasyčel, aby ji zahnal, když vtom podpalubím otřásla ohlušující rána.

Kulka velkého kalibru hlodavce vmžiku rozmetala a prorazila do víka jasně ohraničený otvor, vzdálený pouhých pět centimetrů od Fermínova obličeje. Prasklinami prosakovala krev, která mu potřísnila ústa. Uvědomil si šimrání v pravé noze. Sklouzl k ní pohledem. Střela proletěla nohavicemi, jen těsně minula nohu, než do bedny provrtala druhou díru a vyletěla ven. Temnotu úkrytu protnula čára mlžného světla, kopírující dráhu střely. Fermín slyšel, jak se kroky vracejí a zastavují se přímo před jeho skrýší. Fumero si klekl vedle bedny. Fermín skulinou zaznamenal, jak se mu lesknou oči.

„Tvoji kamarádi patří ke spodině jako vždycky, co? Měl jsi slyšet, jak řval ten tvůj kámoš Amancio, když nám říkal, kde tě najdeme. Stačí pár káblíků ke koulím a hrdinové vašeho ražení zpívají jak učinění slavíci.“

Fermín pocítil tíhu onoho pohledu i všeho, co s ním měl spojené. Věděl, že kdyby v té rakvi plné pušek nesebral veškerou odvahu, hrůzou by se pomočil.

„Smrdíš hůř než ta tvoje společnice, ta krysa,“ šeptal Fumero. „Myslím, že by ti prospěla koupel.“

Fermín slyšel dusot a hluk, způsobený muži, kteří se přehrabovali v bednách a shazovali přitom různé předměty. Fumero se po celou dobu nehnul z místa ani o píď. Očima prozkoumával temné útroby bedny. Počínal si jako had trpělivě číhající u hnízda. Chvíli nato Fermín uslyšel silné údery dopadající na dřevěnou bednu. Nejprve si myslel, že ji chtějí roztlouct. Teprve když na okraji víka spatřil vyčnívající hroty hřebíků, pochopil, že prkna jsou pevně přibíjena. Hned nato tenounká škvíra mezi vrchními deskami zmizela. Pohřbili jej v jeho vlastním úkrytu.

Uvědomil si, že někdo strká do bedny, která se začíná posouvat. Několik členů posádky sešlo na Fumerův rozkaz do podpalubí. Zbytek se dal snadno domyslet. Fermín cítil, jak skupina asi deseti mužů nadzvedá bednu pomocí páky, zaznamenal zvuk popruhů drhnoucích o dřevo a následné řinčení řetězů. Pak ucítil náhlé škubnutí jeřábu směrem nahoru.

( 6 )

Arráez s posádkou sledoval bednu, která se ve výšce šesti metrů nad palubou lehce pohupovala ve vánku. Z podpalubí se vynořil Fumero. Se spokojeným úsměvem si opět nasadil černé brýle. Pohlédl k můstku a posměšně zasalutoval.

„Když dovolíte, kapitáne, krysu, kterou jste měl na lodi, teď zneškodníme. Provedeme to jediným způsobem, který je opravdu účinný.“

Fumero dal znamení muži, jenž ovládal jeřáb, aby spustil bednu o několik metrů níž, až ji nakonec měl v úrovni obličeje.

„Poslední přání nebo slova pokání?“

Posádka na bednu němě zírala. Zevnitř se ozývalo jen jakési skučení, jako by je vydávalo vyděšené drobné zvíře.

„Ale no tak, nekňuč. Vždyť se zas tak moc neděje,“ dodal Fumero. „Rozhodně tě nenechám samotného. Uvidíš spoustu kámošů, už se na tebe těší…“

Bedna opět vyjela nahoru, poté se rameno jeřábu zvolna stáčelo k boku lodi. Tam náklad zůstal viset, asi deset metrů nad hladinou. Fumero se znovu obrátil k můstku. Arráez jej sledoval skelným pohledem a něco si pro sebe mumlal.

„Ty hajzle,“ vytušil.

Pak kývl. Přepravník se dvěma sty kilogramy zbraní, k tomu něco málo přes padesát kilo váhy Fermína Romera de Torres, padal do ledové temné vody barcelonského přístavu.

( 7 )

Měl sotva čas přidržet se stěn, když bedna letěla vzduchem. Hromada pušek se při dopadu na hladinu vymrštila a silně narazila na víko. Ještě pár okamžiků se přepravník vznášel ve vlnách a pohupoval se jako bóje, zatímco Fermín se snažil shodit ze sebe zbraně, pod nimiž uvízl. Do nosu jej udeřil silný pach ledku a nafty. Uslyšel zvuk bublající vody, deroucí se dovnitř dírou po Fumerově kulce. Hned nato zatopila dno a on na těle pocítil její chladný dotek. V záchvatu paniky se pokusil proniknout k opačné straně, následkem toho se však pušky sesunuly a celá bedna se naklonila. Fermín se na hromadě zbraní natáhl, v naprosté tmě je začal odsouvat, aby si uvolnil cestu k otvoru, kterým dovnitř dál vnikala voda. Sotva se mu však podařilo několik pušek odstrkat za sebe, opět na něj popadaly a tlačily jej ke dnu stále více se naklánějící bedny. Nohy měl ve vodě, jež mu protékala mezi prsty. Sahala mu až ke kolenům, když konečně ten otvor našel. Snažil se jej ucpat oběma rukama, jak to jen šlo. Vtom z lodi zazněly výstřely, které dřevěnou bednu zasáhly. Za Fermínem se objevily další tři otvory, dovnitř se dostalo nazelenalé světlo, díky němuž spatřil silný proud vody, která mu po chvíli dosahovala až k pasu. Křičel strachy a vztekem, zatímco se druhou rukou pokoušel díru ucpat, avšak prudký náraz jej odmrštil. Prostor uvnitř přepravníku zaplavil hlasitý zvuk, až se celý otřásl, jako by jej požírala nějaká bestie. Voda Fermínovi stoupla až k prsům, svíral jej chlad, nemohl dýchat. Opět zavládla tma a on pochopil, že bedna nezadržitelně klesá ke dnu. Pravice se podvolila tlaku ledové vody, která mu smyla slzy, zatímco se pokusil naposledy zalapat po dechu.

Dřevěnou bednu nasál proud a neodvratně ji táhl k mořskému dnu. V horní části zůstala malá vzduchová kapsa, Fermín se k ní s vynaložením všech sil snažil dostat, aby se trochu nadechl. Hned nato přepravník spočinul na dně přístavu, naklonil se na bok, až nakonec v bahnité půdě zůstal stát. Fermín bušil a kopal do víka, avšak dřevo pevně stlučené hřebíky vůbec nepovolilo. Poslední zbytky vzduchu unikaly skulinami. Chladná, absolutní tma jej vybízela, aby se vzdal, ale plíce mu svíral palčivý pocit, měl dojem, že mu z nedostatku vzduchu praskne hlava. Propadl bezhlavému zděšení, pramenícímu z jistoty, že mu zbývá jen pár vteřin života. Popadl pušku a pažbou začal mlátit do víka. Při čtvrté ráně se mu zbraň rozpadla v ruce. Šmátral ve tmě, až prsty nahmatal jinou v plátěném obalu, jenž se nadnášel díky vzduchové bublině, která uvízla pod látkou. Oběma rukama uchopil pušku a začal s ní znovu tlouct. Modlil se za zázrak, jenž nepřicházel.

Kulka vypálená z vaku způsobila tlumenou vibraci. Výstřel z bezprostřední blízkosti po sobě zanechal v prkně díru velikosti pěsti. Dovnitř proniklo slabé světlo. Fermínovy ruce zareagovaly dříve než mozek. Namířil hlaveň na stejné místo a opakovaně mačkal spoušť. Vak se však naplnil vodou, žádný výstřel už nevyšel. Fermín popadl další pušku, pak přes látkový obal stiskl spoušť. První dva výstřely se nevydařily, ale potřetí ucítil mocné škubnutí v pažích. Hned viděl, jak se otvor v prkně výrazně rozšířil. Vystřílel celý zásobník. Nakonec byla díra dostatečně velká, aby se tudy jeho vyhublé, ztýrané tělo mohlo protáhnout. Ostré hrany plné třísek mu rozdrásaly kůži, avšak příslib přízračného jasu a světla na povrchu byl tak silný, že by dokázal přejít i po poli plném ostrých hrotů.

Kalná přístavní voda pálila v očích, Fermín je však přesto nezavřel. V zelenkavém přítmí se kolébavě vlnil podmořský les světel a stínů. Všude kolem ho obklopovala spousta suti, koster potopených bárek a po staletí nahromaděného kalu. Pohlédl nad sebe, odkud z výšky pronikaly sloupce rozptýleného světla. Trup obchodní lodi na hladině vytvářel ohromný stín. Hloubka v přístavu mohla podle jeho odhadu dosahovat dobrých patnácti metrů, možná víc. Pokud se mu podaří dostat se nad vodu z druhé strany lodi, nemusel by si ho nikdo všimnout a on by tak mohl přežít. Odrazil se od bedny a plaval k hladině. Teprve nyní, když pomalu stoupal výš, jeho oči spatřily přízračný výjev ukrytý ve vodách přístavu. Uvědomil si, že to, co považoval za chaluhy a odhozené sítě, byla těla pohupující se v temné vodě. Desítky spoutaných mrtvol se svázanýma nohama, k nimž byly řetězem připevněny balvany či tvárnice, se staly součástí podmořského hřbitova. Mořští úhoři klouzavě plavali mezi těly, obírali maso z tváří nebožtíků, jimž se v proudu vlnily vlasy. Fermín rozeznával postavy mužů, žen, dětí. U nohou jim, zpola pohřbené v bahně, spočívaly kufry a rance. Některé mrtvoly pokročily již do takového stadia rozkladu, že mezi cáry oděvů prosvítaly jen kosti. Těla tvořila nekonečný dav ztrácející se ve tmě. Zavřel oči. Okamžik nato se vynořil nad hladinu. Jeho návrat do života provázelo poznání, že nikdy nezakusil nic úžasnějšího, než je obyčejné nadechnutí.

( 8 )

Fermín se na chvíli přilepil k lodi, držel se jí jako klíště, zatímco se snažil znovu popadnout dech. Asi dvacet metrů od něj se vznášela světelná bóje. Připomínala malý maják, válec ověnčený svítilnou, spočívající na kruhové základně s jakousi budkou. Bílá bóje s červenými pruhy se lehce pohupovala ve vlnách, vypadala jako kovový ostrůvek unášený proudem. Fermína napadlo, že kdyby se k bóji dostal, mohl by se v ní schovat a vyčkat na příhodnou chvíli, než se nepozorovaně vydá na pevninu. Podle všeho si jej nikdo nevšiml, nechtěl však pokoušet štěstěnu. Nadechl se, co nejvíce mu to jeho těžce zkoušené plíce dovolily, a opět se potopil pod hladinu. Nepravidelnými záběry si razil cestu a plaval směrem k bóji. Snažil se přitom nedívat se pod sebe. Chtěl raději věřit, že se jeho mozek nechal oklamat a že ona hrůzná zahrada vlnící se v mořském proudu, kterou má pod sebou, není ničím jiným než jen změtí rybářských sítí uvízlých mezi sutinami. Vynořil se jen pár metrů od bóje. Spěšně plaval za ni, aby se mohl skrýt. Palubu lodi přitom nespouštěl z očí. Předpokládal, že všichni, včetně Fumera, jej považují za mrtvého. Zrovna se snažil vylézt na základnu bójky, když postřehl nehybnou postavu, která jej z můstku sledovala. Jejich pohledy se na okamžik střetly. Nedokázal rozpoznat, kdo to je, ačkoli podle oblečení usuzoval, že jde o kapitána. Poté se rychle ukryl v malé kabině. Celý rozechvělý chladem se vyčerpaně sesunul na dno. Čekal, že za chvíli uslyší, jak si pro něj jdou. Bylo by lepší, kdyby se v té bedně utopil. Teď si jej Fumero odveze do jedné z cel a tam nebude nijak pospíchat.

Čas se nekonečně vlekl. Když už si myslel, že jeho dobrodružství je u konce, uslyšel zvuk lodních motorů, provázený zahoukáním. Nesměle vykoukl z okénka. Uviděl vzdalující se loď, jak míří k molu. Fermín se vyčerpaně oddal vlahému objetí slunce, jež do kabiny svítilo oknem. Možná se nad ním Panna Maria nevěřících pochybovačů přece jen nakonec smilovala.

( 9 )

Fermín zůstal na svém ostrůvku až do setmění, kdy se nebe za soumraku vybarvilo, zatímco světla v přístavu rozsvítila síť odlesků na hladině. Zkoumavě si prohlížel molo. Vyhodnotil, že nejlepší volbou pro něj bude, když poplave kolem člunů, nahloučených před rybí tržnicí, a pokusí se dostat na břeh, přes některé z míst, kde jsou úchyty na lana k ukotvení lodí. Případně zkusí vylézt na kladku umístěnou na zádi kotvící lodi. Vtom si všiml, jak se v lehkém oparu, vznášejícím se nad přístavištěm, cosi rýsuje. Mířil k němu člun se dvěma muži na palubě. Jeden vesloval, druhý pročesával stíny vysoko zdviženou svítilnou, jejíž světlo zbarvilo mlhu jantarovými odstíny. Fermín polkl. Mohl se vrhnout do vody a modlit se, aby jej zahalila přikrývka zapomnění, díky níž by se mu podařilo ještě jednou uniknout. Jenže modlitby mu došly a on v sobě nenašel ani špetku vůle dál bojovat. Vyšel ze svého úkrytu a s rukama nad hlavou čekal na příjezd blížícího se člunu.

„Dejte ty ruce dolů,“ nařídil hlas muže se svítilnou.

Fermín zaostřil pohled. Ve člunu byl tentýž člověk, který jej před pár hodinami sledoval z kapitánského můstku. Pohlédl mu do očí a přikývl. Pak přijal podávanou ruku a naskočil do člunu. Druhý muž, sedící u vesel, mu nabídl deku, do níž se ztýraný trosečník hned zabalil.

„Jsem kapitán Arráez. Tohle je můj první poddůstojník Bermejo.“

Fermín se pokusil cosi zamumlat, ale Arráez jej přerušil.

„Neříkejte nám, jak se jmenujete. Nám do toho nic není.“ Kapitán vzal termosku, z níž Fermínovi nalil svařené víno.

Ten sevřel plechový hrnek v dlaních a obsah do poslední kapky vypil. Arráez mu dolil ještě třikrát. Fermín cítil, jak se mu do útrob vrací teplo.

„Je vám líp?“ zeptal se kapitán. Fermín přisvědčil.

„Nebudu se vás ptát, co jste dělal na mé lodi. Ani co máte společného s tím hovadem Fumerem. Měl byste si však dávat pozor.“

„Já se snažím, věřte mi. Jenže osud mi nepřeje.“

Arráez předal Fermínovi tašku a ten si hned zběžně prohlédl obsah. Bylo tam několik kusů suchého oblečení očividně o šest čísel větších a také peníze.

„Proč to děláte, kapitáne? Jsem jenom černý pasažér, kvůli kterému jste měl nepříjemnosti…“

„Protože se mi chce,“ opáčil Arráez. Bermejo na to jen přisvědčil.

„Nevím, jak vám to mám oplatit…“

„Mně postačí, když už se nebudete snažit načerno dostat na mou loď. No tak, převlečte se.“

Arráez s Bermejem sledovali, jak se Fermín nejprve zbavuje promočených, otrhaných hadrů a jak se poté obléká do nového oděvu, což byla obstarožní námořnická uniforma. Než se Fermín navždy zbavil roztrhaného saka, prohledal kapsy a vytáhl dopis schraňovaný celé týdny. Mořská voda vymazala inkoust, z obálky zbyl jen kus promočeného papíru, rozpadajícího se mezi prsty. Fermín zavřel oči, pak se rozplakal. Arráez s Bermejem si vyměnili zaskočené pohledy. Kapitán položil Fermínovi ruku na rameno.

„Seberte se, člověče. To nejhorší máte za sebou.“ Fermín zavrtěl hlavou.

„O to nejde… o to nejde.“

Oblékal se zdlouhavě, jako ve zpomaleném filmu. V kapse nového saka si uschoval to, co mu z dopisu zbylo. Sotva si všiml, že jej oba jeho dobrodinci zaraženě pozorují, s úsměvem si otřel slzy.

„Promiňte, prosím.“

„Jste vyzáblý na kost,“ poznamenal Bermejo.

„To je následek tohohle neblahého válečného stavu,“ opáčil Fermín omluvně, snažil se při tom, aby jeho hlas zněl živě a optimisticky. „Ale teď, když se můj osud změnil, očekávám skvělou budoucnost oplývající hojností jídla a meditacemi. Nacpu se špekem a u toho si budu pročítat největší skvosty poezie Zlatého věku. Za dva dny ze mě bude učiněný soudek, jak se vykrmím uzeninami a skořicovými sušenkami. Vězte, že když na věc přijde, nabírám váhu rychleji než operní diva.“

„Když to říkáte. Máte kam jít?“ otázal se Arráez.

Fermín ustrojený v novém obleku kapitána bez lodě, s břichem plným svařeného vína, nadšeně přikývl.

„Čeká vás žena?“ zeptal se námořník. Fermín se smutně usmál.

„Čeká, ale ne na mě,“ odpověděl.

„Aha. Ten dopis byl pro ni?“ Fermín přikývl.

„A proto jste riskoval život a vrátil se do Barcelony? Abyste předal nějaký dopis?“

Oslovený pokrčil rameny.

„Ona za to stojí. A slíbil jsem to dobrému kamarádovi.“

„Je mrtvý?“

Fermín sklopil zrak.

„Některé zprávy je lepší nepředávat,“ odtušil Arráez.

„Slib je slib.“

„Jak dlouho jste ji neviděl?“

„Něco málo přes rok.“

Kapitán se na něj dlouze zahleděl.

„Rok je dlouho vzhledem k době, ve které žijeme. Dnes lidi zapomínají rychle. Je to jako virus, ale pomáhá to přežít.“

„No, pak doufám, že ho taky chytnu, náramně by se mi hodil,“ poznamenal Fermín.

( 10 )

Už se stmívalo, když jej člun vysadil u schůdků mola u Atarazanas. Fermín se hned vypařil, zmizel v přístavišti v mlze mezi dalšími postavami dělníků a námořníků směřujícími k ulicím

Ravalu, tehdejší Čínské čtvrti. Vmísil se mezi ostatní. Naslouchal hovorům, z nichž vyrozuměl, že předchozího dne mělo město nežádoucí návštěvu letectva, během onoho roku už tolikátou, a že v noci se čekají další nálety. Z hlasů i pohledů lidí čišel strach. Fermín však byl přesvědčen, že po tak hrozném dnu, jaký má za sebou, jej už nic horšího potkat nemůže. Prozřetelnost tomu chtěla, že se mu do cesty připletl obchodník s cukrovinkami. Měl už po práci, tak svůj vozík tlačil před sebou. Fermín jej zastavil a velmi pečlivě prozkoumal naložené zboží.

„Mám mandle v cukru, jaké se dělávaly před válkou,“ nabízel prodavač. „Přál by si pán?“

„Mé království za sugusky,“ upřesnil Fermín.

„Zbyl mi tu sáček jahodových.“

Fermínovy oči se doširoka rozevřely. Při pouhé zmínce o pamlsku se mu v ústech sbíhaly sliny. Díky příspěvku kapitána Arráeze si mohl dopřát celý pytlík bonbonů, který s náruživostí odsouzence hned otevřel.

Tlumené světlo pouličních lamp na Las Ramblas stejně jako první chuťový vjem bonbonu Sugus považoval za něco, kvůli čemu stojí za to žít o den déle. Onoho večera, když procházel prostřední částí promenády, všiml si čety ponocných, vybavených žebříky. Muži přecházeli od jedné lampy k druhé a zhasínali světla dosud se odrážející na dlažbě. Přistoupil tedy blíž k jednomu z lampářů a sledoval jeho počínání. Ponocný právě sestupoval z žebříku, když si povšiml Fermínovy přítomnosti, zastavil se a úkosem na něj pohlédl.

„Dobrý večer, šéfe,“ začal Fermín přátelsky. „Neurazíte se, když se vás zeptám, proč ponecháváte město bez osvětlení?“

Ponocný jen ukázal prstem k obloze, popadl žebřík, s nímž přešel k další lampě. Fermín tam ještě chvíli postával, přitom pozoroval tu podivnou podívanou, následkem níž promenádu pohltily stíny. Okolní kavárny i obchody začaly zavírat, průčelí budov zalil slabý měsíční svit. Fermín s jistými obavami pokračoval dál v cestě. Jeho pozornost zaujalo jakési noční procesí.

Početná skupina osob, nesoucích rance a přikrývky, směřovala ke vstupu do metra. Někteří měli zapálené svíčky a olejové lampy, jiní šli potmě. Právě míjel schody sestupující do metra, když pohledem utkvěl na dítěti, jemuž nebylo ani pět let. Za ruku se křečovitě drželo matky nebo babičky, v tom sporém osvětlení totiž všichni působili předčasně zestárle. Chtěl na malého mrknout, chlapec však upíral zrak kamsi k nebi, kde pozoroval shluk černých mraků vyvstávajících na obzoru, jako by v nich cosi tušil. Když sledoval hochův pohled, pocítil jemný dotek chladného větru, provázený pachem síry a spáleného dřeva, který začal pročesávat ulice. Těsně před tím, než matka vtáhla chlapce do podzemí metra, hoch vrhl na Fermína pohled, při němž tuhla krev. V těch pětiletých očích se odrážela čirá hrůza spolu s beznadějí hodné starce. Fermín uhnul očima. Chtěl jít dál, narazil však na městského strážníka stojícího u vstupu do metra. Ukazoval na něj prstem.

„Když teď odejdete, neseženete později volné místo. V krytech je plno.“

Fermín sice přikývl, ale přidal do kroku. Tak vešel do Barcelony, pohroužené do naprosté temnoty. Město, jehož obrysy se jen stěží daly tušit v slabě mihotavém světle svítilen či svíček vycházejícím z balkonů a vchodu domů, na Fermína působilo přízračně. Když se konečně dostal k Rambla de Santa Mónica, v dálce spatřil oblouk vchodu do pochmurného úzkého domu. Se smutným povzdechem se vydal vstříc setkání s Lucíou.

( 11 )

Zvolna stoupal po úzkém schodišti, s každým zdolaným schodem cítil, jak mu ubývá odhodlání. Měl čím dál méně odvahy stanout před Lucíou a oznámit jí, že muž, kterého milovala, otec její dcery, jehož tvář už přes rok toužila spatřit, zemřel ve věznici v Seville. Vyšel do třetího patra, zastavil se přede dveřmi, aniž se odvážil zazvonit. Sedl si na schody, hlavu zabořil do dlaní. Vybavoval si slova, vyřčená na stejném místě před třinácti měsíci. Lucía jej tehdy uchopila za ruce, zahleděla se mu do očí se slovy: „Jestli mě máš rád, nedopusť, aby se mu něco stalo, přiveď mi ho zpátky.“ Vytáhl z kapsy poničenou obálku. V šeru upřel pohled na potrhané kusy papíru, které hned zmačkal a odhodil do tmy mezi stíny. Vstal, chystal se odtamtud utéct. Vtom uslyšel, jak se za jeho zády otevřely dveře. Zarazil se.

Od prahu se na něj dívala dívenka, které bylo sedm nebo osm let. Držela v rukou knihu a prstík přitom měla zabořený mezi rozečtenými stránkami. Fermín jí s úsměvem pokynul na pozdrav.

„Ahoj, Alicio,“ ozval se. „Pamatuješ si na mě?“

Děvčátko zaváhalo, v očích se mu zračila nepatrná nedůvěra.

„Copak to čteš?“

„Alenku v říši divů.“

„No ne! Můžu?“

Dívenka mu knihu ukázala, ale nedovolila, aby se jí dotkl.

„Patří k mým nejoblíbenějším knížkám,“ pronesla, nicméně nedůvěru úplně nepřekonala.

„K mým taky,“ dodal Fermín. „Vše, co se pojí s pádem do jámy, kde člověk naráží na ztřeštěnosti a matematické úkoly, považuji za součást vlastního živočichopisu.“

Dívenka se kousla do rtu, jak se snažila zadržet smích při slovech té podivné návštěvy.

„Ano, ale tahle knížka byla napsaná pro mě,“ pronesla šibalsky.

„To víš, že jo. Je doma maminka?“

Holčička neodpověděla, jen ještě víc otevřela dveře.

Vykročil tedy směrem k ní. Nato se ona obrátila a beze slova šla dál do bytu. Fermín se na prahu zastavil. Byt byl pohroužen do tmy, jen v pozadí na konci úzké chodby se mihotalo světlo, snad z olejové lampy.

„Lucío?“ zavolal.

Jeho hlas se rozplynul mezi stíny. Zaklepal na dveře klouby prstů, čekal.

„Lucío? To jsem já…“ ozval se znovu.

Chvíli vyčkával, když však odpověď nepřicházela, vstoupil do bytu a pokračoval chodbou dál. Dveře vedoucí do pokojů po obou stranách předsíně byly zavřené. Na konci chodby se nacházela místnost, která někdy sloužila jako jídelna. Lampa spočívající na stole vrhala slabé, nažloutlé světlo, měkce klouzající po stínech. Na židli proti oknu se rýsovala postava staré ženy usazené zády k němu. Zastavil se. Teprve nyní ji poznal.

„Doňo Leonor…“

Ženě, kterou považoval za stařenu, jistě nebylo víc než pětačtyřicet. Měla sešlou tvář nesoucí stopy hořkosti a skelný pohled v očích znavených nenávistí i pláčem v osamění. Mlčky se na něj dívala. Fermín si vzal židli, přisedl si. S náznakem úsměvu uchopil Leonor za ruku.

„Měla si tenkrát vzít tebe,“ zamumlala. „Jsi škaredý, ale aspoň máš v hlavě mozek.“

„Kde je Lucía, doňo Leonor?“ Žena odvrátila pohled.

„Odvedli ji. Budou to dva měsíce.“

„Kam?“ Neodpověděla.

„Kdo to byl?“

„Ten člověk…“

„Fumero?“

„Na Ernesta se neptali. Šli po ní.“

Fermín ženu objal, ta i nadále seděla bez hnutí.

„Já ji najdu, doňo Leonor. Najdu ji a přivedu domů.“ Zavrtěla hlavou.

„Je mrtvý? Můj syn je mrtvý, že?“ Nic neříkal.

„Nevím, doňo Leonor.“

Vztekle na něj pohlédla, poté mu uštědřila pohlavek.

„Jdi pryč.“

„Doňo Leonor…“

„Odejdi,“ zasténala.

Vstal, na pár kroků se vzdálil. Malá Alicia jej z chodby sledovala. Když se na ni usmál, pomalu k němu přistoupila. Vzal dítě za ruku a pevně ji stiskl. Pak si k dívence klekl. Chystal se říct, že je přítelem její matky, případně chtěl pronést nějakou jinou průpovídku, která by dívce pomohla a vymazala jí z tváře výraz opuštěnosti, jejíž stín se promítal v jejím pohledu. Avšak právě v tom okamžiku, kdy se Leonor s hlavou zabořenou do dlaní zalykala pláčem, zaslechl vzdálený hukot přicházející z nebe. Při pohledu na okno zaznamenal, že se sklo v okenních tabulích rozechvělo.

( 12 )

Fermín přistoupil k oknu a odhrnul záclonku, jež dělila místnost od vnějšího světa. Zvedl oči ke skulině, kterou prosvítal kousíček nebe zaklíněný v úzké uličce mezi římsami budov.

Hluk byl nyní intenzivnější, zněl z větší blízkosti. Nejprve si pomyslel, že se od moře blíží bouřka. Představil si, jak černá mračna plující nad přístavem smetávají plachty a stožáry stojící v cestě. Nikdy však nezažil bouřku, která by zněla tak kovově, jako palba. Mlha se protrhala na cáry, mezi nimiž se vyloupl kousek jasné oblohy. Právě tam je Fermín spatřil. Vynořily se ze tmy jako obrovský ocelový hmyz letící v roji. Polkl, pohledem utkvěl na Leonor a Alicii, která se chvěla. Maličká v ruce stále držela knihu.

„Myslím, že nejlepší bude jít odsud pryč,“ zamumlal. Leonor zavrtěla hlavou.

„Proletí kolem,“ hlesla téměř neslyšně. „Jako včera večer.“

Znovu pátravě pohlédl na oblohu. Zpozoroval skupinku šesti sedmi letounů, které se od formace oddělily. Když otevřel okno, aby se vyklonil ven, měl dojem, že hřmot motorů stoupá po promenádě Las Ramblas. Vtom se ozval ostrý hvizd, jako by si cestu nebem razila obrovská vrtačka. Alicia si rukama zakrývala uši a běžela se schovat pod stůl. Leonor napřáhla paže, aby ji zadržela, z nějakého důvodu se však zarazila. Okamžik před tím, než budovu zasáhla nálož, znělo hvízdání tak silně, až to vypadalo, že vychází přímo z domovních zdí. Fermín měl pocit, že mu prasknou bubínky.

Pak se rozhostilo ticho.

Pocítil náhlý náraz otřásající celým domem, hluk vyvolal dojem, že se z nebe řítí vlak razící si cestu střechou i jednotlivými patry, jako by byly z cigaretového papíru. Leonor pronesla pár slov, on je však neslyšel. Ve zlomku vteřiny za ohromného lomozu, zdánlivě ustrnulého v čase, viděl, jak se zeď za zády Leonor rozpadla v bělavém oblaku. Vyšlehl ohnivý plamen, obkroužil židli, na níž žena seděla, a rázem ji pohltil. Tlaková vlna vyhodila polovinu kusů nábytku do vzduchu, kde je, ještě než stihly dopadnout na zem, zachvátily plameny. Fermín pocítil závan žhavého vzduchu, spalujícího jako hořící benzin. Vlna, jež projela pokojem, vyletěla oknem ke kovovému zábradlí na balkoně. Sako od kapitána Arráeze sálalo a pálilo jej na těle, chtěl se proto napřímit, aby se mohl svléknout. Vtom ale pocítil, jak se mu země chvěje pod nohama. Pár vteřin nato se střední část budovy před ním proměnila v hromadu rozžhavené suti.

Vstal, shodil ze sebe doutnající sako a zamířil do místnosti. Clona načernalého, čpavého dýmu olizovala zbytky stojících zdí. Výbuch rozdrtil jádro budovy. Zůstalo stát jen průčelí s jednou řadou příbytků lemujících kráter, po jehož okraji vedly zbytky původního schodiště. Tam dál, za chodbou, kterou se dostal do bytu, už nebylo nic.

„Hajzlové,“ odplivl si.

V tom uši drásajícím skřípotu neslyšel vlastního slova. Na těle pocítil následky nového výbuchu, k němuž došlo nedaleko. Ulicí se prohnal sžíravý závan provázený pachem síry a seškvařeného masa, vzduch byl nabitý elektřinou. Fermín si všiml odlesků roztroušených po barcelonském nebi, na němž se odrážela záře plamenů.

( 13 )

Do těla se mu zakousla hrozivá bolest. Vpotácel se do pokoje. Výbuch Aliciu odhodil ke stěně. Dívčino tělo, zaklíněné v rohu místnosti vedle převrženého křesla, pokrývala vrstvička prachu a popela. Fermín si k dívence klekl a chytil ji pod rameny. Jakmile pocítila jeho dotek, otevřela oči. Měla je zarudlé, s rozšířenými zorničkami, v nichž rozpoznal vlastní zbědovaný obraz.

„Kde je babička?“ hlesla Alicia tiše.

„Babička musela odejít. A ty bys teď měla jít se mnou. Ty i já. Oba se odtud musíme dostat ven.“

Přikývla. Vzal ji do náruče, přes šaty jí prohmatal tělo, aby zjistil, zda neutrpěla nějaké poranění nebo zlomeninu.

„Bolí tě to někde?“

Holčička zvedla ruku k hlavě.

„To přejde,“ ujišťoval Fermín. „Jsi připravená?“

„Moje knížka…“

Prohrabal suť. Knihu našel, byla sice trochu osmahnutá, ale jinak v poměrně dobrém stavu. Podal ji Alicii, která ji hned sevřela v rukách, jako by šlo o talisman.

„Neztrať ji, ano? Musíš mi povědět, jak to všechno dopadne…“

Pak s dívenkou v náruči vstal. Buď vážila víc, než si myslel, nebo ještě nenabral dost sil, aby se odtamtud mohl dostat.

„Pořádně se drž.“

Potom se otočil. Opatrně se vyhnul obrovské díře, kterou po sobě zanechal výbuch, pak prošel půlkou vydlážděné chodby, z níž zbyla jen jakási římsa, než se konečně ocitl u schodiště. Tam zjistil, že nálož dopadla do sklepního prostoru, kde se rozhořel oheň, jenž stoupal k prvním dvěma patrům. Všiml si, jak se plameny, schod za schodem, pomalu plazí vzhůru. Pevně svíral Aliciu a vydal se po schodišti nahoru. Říkal si, že pokud se dostanou na střešní terasu, mohou se pokusit proniknout do vedlejšího domu, a tak vyváznout se zdravou kůží.

( 14 )

Dveře z pevného dubového dřeva, vedoucí na terasu, následkem výbuchu zůstaly vyhozené z pantů, takže Fermínovi se je podařilo rozrazit jediným kopnutím. Na terase postavil Aliciu na zem. Svezl se podél zdi na římsu, aby si odpočinul a znovu popadl dech. Zhluboka dýchal. Vzduch byl prosycen spáleninou a sirnatým pachem. Fermín s Aliciou se na okamžik odmlčeli, jen nevěřícně zírali na výjev, jenž se naskytl jejich očím. Barcelona připomínala temnou pokrývku prostoupenou ohnivými sloupci se šmouhami černého dýmu, jež stoupaly k nebi a vlnily se jako chapadla. O několik ulic dále promenáda Las Ramblas vytvářela ohnivou řeku plnou kouře, sahající až ke středu města. Fermín popadl děvčátko, táhl je za ruku a pobízel.

„Tak pojď, nesmíme se zastavovat.“

Udělali sotva pár kroků, když se nebem rozlehla nová ohlušující rána, až se stavba pod nimi otřásla. Fermín se ohlédl. Spatřil obrovskou záři nedaleko náměstí Plaça de Catalunya. Ve zlomku vteřiny po střechách sklouzl narudlý záblesk. Světelná bouře vyhasla v popelavém dešti, z něhož opět vystoupilo burácení letadel. Skvadra letěla velmi nízko, protínala přitom hustý dým vznášející se nad městem. Fermín pohledem sledoval dráhu letounů, na jejichž trupech se odrážely odlesky plamenů. Spatřil hrozny bomb dopadající na střechy budov ve čtvrti Raval. Viděl i to, jak se asi padesát metrů od terasy, na níž se nacházeli, sesypala řada domů, jako by byly napojeny na zápalnou šňůru. Tlaková vlna rozdrtila stovky okenních tabulí a proměnila je ve skleněný déšť, na okolních terasách přitom porážela vše, co jí stálo v cestě. Z vedlejší budovy se přes římsu překlopil holubník. Než skončil na protější straně ulice, strhl s sebou sud s vodou, jenž se při dopadu na zem roztříštil o dlažbu. Fermín zaslechl vyděšené výkřiky z ulice.

Oba s děvčátkem zůstali strnule stát, neschopni jediného kroku. Několik okamžiků nehybně zírali s pohledem upřeným na stroje podnikající další nálet na město. Fermín zahlédl přístaviště poseté zpola potopenými loděmi. Ohromné skvrny hořící nafty rozptýlené po hladině pohlcovaly každého, kdo se vrhl do vody ve snaze doplavat do bezpečí. Loděnice stejně jako přístavní budovy u mola zachvátil ničivý požár. Řetězový výbuch tankerů s palivem srazil řadu nákladních jeřábů. Obrovité kovové konstrukce padaly jedna po druhé na nákladní plavidla i na rybářské lodě kotvící u mola a pohřbívaly je pod vodní hladinou. V dálce nad mořem se letadla obracela v sirnaté naftové cloně, kde se připravovala na nový nálet. Fermín zavřel oči. Ve špinavém, žhavém vzduchu nastavil zpocené tělo. „Tady mě máte, vy ničemové. Schválně, jestli se už sakra trefíte.“

( 15 )

Měl pocit, že neslyší nic než hluk opět se blížících letadel, když vtom si uvědomil hlas dívenky, která stála vedle něj. Otevřel oči, pohlédl na Aliciu. S vyděšeným křikem s ním cloumala, co jí síly stačily. Ohlédl se. Plameny pohlcovaly zbývající části budovy mizející jako hrad z písku za přílivu. Oba se rozběhli k okraji terasy, kde se jim podařilo přeskočit zídku oddělující vedlejší budovu. Fermín se skutálel na zem, současně pocítil náhlou bodavou bolest v levé noze. Alicia, která jej stále táhla, mu pomohla vstát. Když si prohmatal svaly, všiml si krve, jež mu prýštila mezi prsty. Na zeď, z níž seskočili, dopadl žár plamenů, v jejichž světle zasvítila vrstva zkrvavených střepů. Fermína přepadla nevolnost, až se mu udělaly mžitky před očima. Zhluboka se nadechl, ale nezastavil se. Alicia jej bez ustání táhla dál.

Vláčel za sebou nohu, jež na dlaždicích zanechávala tmavou, lesknoucí se stopu, a následoval dívenku. Přešli terasu až ke zdi oddělující pozemek, jenž vedl na ulici Carrer de l‘Arc del Teatre. S vypětím všech sil se vyškrábal na jednu z dřevěných beden vyskládaných u zdi, aby obhlédl vedlejší střešní terasu. Nacházela se tam zlověstně vyhlížející stavba, starý panský dům se zabedněnými okny a monumentálním průčelím, jenž budil zdání, že se léta utápí na dně močálu. Budovu korunovala velká prosklená kupole na způsob svítilny. Na vrcholku hromosvodu zakončeném bodcem se vlnil obrys draka.

Fermín vnímal tepavou, tupou bolest v ráně na noze. Musel se přichytit římsy, aby se nezhroutil. Sotva pocítil vlahou krev, hromadící se v botě, opět jej přemohla nevolnost. Tušil, že co nevidět upadne do mdlob. Alicia se na něj vyděšeně dívala. Sebral tedy poslední zbytky sil a usmál se na ni.

„Nic to není,“ prohodil. „Jen škrábnutí.“

Tam v dálce nad mořem se letecká formace otočila, přeletěla nad molem a opět mířila k městu. Fermín podal Alicii ruku.

„Chytni se.“

Dívenka pomalu zavrtěla hlavou.

„Tady nejsme v bezpečí. Musíme na vedlejší střechu, zjistíme, jak se odtamtud dostaneme na ulici a pak do metra,“ řekl nepříliš přesvědčivě.

„Ne,“ zamumlalo děvčátko.

„Dej mi ruku, Alicio.“

Dívenka zaváhala, nakonec však uposlechla. Fermín ji pevně sevřel a postavil na bedny. Pak ji vysadil na kraj římsy.

„Skoč,“ zavelel.

Alicia si přitiskla knihu k tělu, zavrtěla hlavou. K Fermínovi dolehl rachot kulometů, provrtávajících střechy domů, jež měl za zády. A tak do holčičky strčil. Sotva dopadla na druhou stranu, otočila se, natáhla ruku, kterou chtěla podat Fermínovi. Její přítel tam však nebyl. Dál se křečovitě držel římsy, bledý, s pokleslými víčky, jako by byl jen stěží při vědomí.

„Utíkej,“ přikázal z posledních sil. „Utíkej.“

Pak se mu podlomila kolena a upadl na záda. Slyšel hukot letadel přelétajících přímo nad nimi. Než zavřel oči, spatřil hrozen bomb padajících z nebe.

( 16 )

Alicia se v záchvatu zoufalství rozběhla přes střešní terasu směrem k velké prosklené kupoli. Nikdy se nedozvěděla, kde přesně nálož vybuchla, jestli ve vzduchu nebo při nárazu do fasády některého z domů. Uvědomila si jedině strašlivý nápor stlačeného vzduchu za zády, ohlušující hukot provázející poryv, který ji mohutnou silou odmrštil. Těsně kolem ní proletěla dávka kousků rozžhaveného kovu. Právě v tom okamžiku pocítila, jak ji předmět velikosti pěsti silně udeřil do boku. Dívčino tělo se po nárazu vymrštilo, ve vzduchu se otočilo a letělo přímo na prosklenou kupoli. Alicia se propadala rozbitou skleněnou tabulí do prázdna. Kniha jí vypadla z ruky.

Dívence připadalo, že letěla tmou celou věčnost, než přistála na napnuté plachtě, která pád utlumila. Látka se pod její vahou prověsila, ona však zůstala ležet na zádech, na jakési konstrukci s dřevěným rámem. Ve výšce asi patnácti metrů nad sebou spatřila díru v prosklené kupoli, kterou tam při pádu prorazila. Jakmile se pokusila naklonit na stranu, uvědomila si, že necítí pravou nohu a že se od pasu dolů nemůže hnout. Když odvrátila pohled, zjistila, že kniha, kterou považovala za ztracenou, leží na kraji konstrukce.

Vzepřela se na rukou a odplazila se tím směrem. Prsty se dotkla hřbetu vazby. Budovou otřásl nový výbuch. Následkem vibrace kniha sklouzla do prázdnoty. Alicia se naklonila k okraji, odkud sledovala, jak se při pádu do propasti stránky třepotají jako křídla. Plameny křižující nebe vydávaly záři, jejíž paprsky pronikaly tmou. Dívenka se nevěřícně rozhlížela kolem. Pokud ji neklamal zrak, přistála na vrcholu obrovské spirály, ve věži s nekonečným labyrintem chodeb, průchodů, klenutých oblouků a ochozů, takže prostor působil dojmem obrovské katedrály. Ale na rozdíl od katedrál, které znala, tato nebyla vystavěna z kamene.

Celičká byla z knih.

Chabé světlo dopadající z kupole odkrývalo dívčiným očím propletenec schodišť a visutých můstků, které v té podivné stavbě vedly všemi směry a které obklopovaly tisícovky svazků. Na dně propastné hloubky zpozorovala bublinu světla, jež se pomalu, klouzavě přesouvalo, až se náhle zastavilo. Když zaostřila zrak, spatřila šedovlasého muže se svítilnou, jenž se díval kamsi nahoru. Bokem jí projela silná bolest, vnímala, že se jí dělají mžitky před očima. Krátce nato zavřela víčka a ztratila pojem o čase.

Procitla, když si uvědomila, že ji někdo jemně bere do náruče. Pootevřela oči. Všimla si, že s ní sestupuje nekonečnou chodbou, do níž ústí ze všech možných směrů desítky ochozů. Ty byly tvořeny velkým množstvím stěn sestávajících z knih. V náruči ji nesl šedovlasý muž s výrazem dravce, jehož si před chvílí všimla u ústí labyrintu. Sotva sešli dolů, strážce onoho místa s ní prošel napříč celým prostorem až do kouta, kde ji položil na lehátko.

„Jak se jmenuješ?“ otázal se.

„Alicia,“ hlesla koktavě.

„Já jsem Isaac.“

Muž začal s vážností zkoumat ránu, která holčičku na boku tepavě bolela. Pak dívku přikryl dekou a k ústům jí přiložil sklenici čerstvé vody. Alicia se žíznivě napila. Strážcovy ruce upravily polštář, na němž uvelebily dívčinu hlavu. Usmíval se, v očích se mu však zračilo zděšení. Vzadu za ním se rozkládala stavba připomínající baziliku tvořenou všemi knihovnami světa, jež se propojovaly do labyrintu, který dívka viděla shora. Usadil se na židli vedle děvčátka a chytil je za ruku.

„Teď si odpočiň.“

Uhasil svítilnu, načež se oba ponořili do namodralého přítmí, občas protkaného odlesky plamenů, jež k nim pronikaly z výšky. Neskutečně rozmanitý tvar labyrintu s knihami se ztrácel v nedozírnu, až si Alicia pomyslela, že se jí všechno jen zdá. Říkala si, že nálož vybuchla u babičky v jídelně a že ona se svým novým známým z hořícího domu vůbec nevyšla ven.

Isaac se na ni smutně díval. Skrze zdi k nim doléhaly zvuky bomb, sirén a smrti, obcházející Barcelonou. Nedaleko zazněl výbuch. Okolní stěny se otřásaly, země pod jejich nohama se vzedmula, až se zvedala mračna prachu. Alicia se na lůžku zachvěla. Strážce rozsvítil svíčku, postavil ji na stolek vedle děvčátka. Plamínek svým jasem obtáhl obrysy té neuvěřitelné stavby, vypínající se pod klenbou uprostřed prostoru. Isaac si povšiml, jak se onen výjev zachytil v dívenčiných očích jen okamžik před tím, než upadla do mdlob. Povzdychl si.

„Alicio,“ poznamenal nakonec. „Vítej na pohřebišti zapomenutých knih.“

( 17 )

Fermín otevřel oči, před sebou spatřil nezměrnou, nebesky krásnou bělobu. Andělská bytost ve stejnokroji mu obvazovala nohu, zástup lehátek za ní mizel v nedohlednu.

„Je tohle očistec?“ otázal se.

Sestřička zvedla oči a úkosem na něj pohlédla. Nebylo jí víc než osmnáct. Ze všeho nejdřív ho napadlo, že jde-li o andělské stvoření, pak vypadá neskonale lépe než na svatých obrázcích, které se rozdávají na křtech či u prvního přijímání. Přítomnost nečistých myšlenek mohla znamenat pouze dvě věci: buď se zlepšil zdravotní stav jeho tělesné schránky, nebo se hrozivě přiblížilo jeho věčné zatracení.

„Předem budiž řečeno, že se zříkám svého postoje nevěřícího ničemy a že svým podpisem vyjadřuji souhlas se vším, co stojí v Novém i ve Starém zákoně, a to v pořadí, v jakém, anděli, uznáte za vhodné.“

Sotva ošetřovatelka zaznamenala, že pacient je opět při vědomí a že se mu vrátila i výřečnost, posunkem upozornila lékaře, jehož vzhled dal tušit, že se už týden nevyspal. Doktor přistoupil k lůžku, prsty lehce nadzvedl nemocnému víčka a vyšetřil mu oči.

„Jsem mrtvý?“ zeptal se Fermín.

„Nepřehánějte. Jste poněkud potlučený, ale celkově jste až moc živý.“

„Takže tohle není očistec?“

„Ale kdeže, to by nebylo tak špatné. Jsme v městské nemocnici. Čili v pekle.“

Zatímco lékař vyšetřoval Fermínovi ránu, ten se snažil vybavit si vývoj událostí i to, jak se ocitl v nemocnici.

„Jak je vám?“ otázal se doktor.

„Po pravdě řečeno, dělám si starosti. Zdálo se mi, že mě navštívil Ježíš a že jsme spolu vedli dlouhou, veledůležitou debatu.“

„A o čem?“

„Zejména o fotbale.“

„To bylo pod vlivem tišícího léku, který jsme vám dali.“ Fermín s úlevou pokýval hlavou.

„Mně se to hned nezdálo, když náš Pán tvrdil, že fandí Atléticu Madrid.“

Lékař se pousmál, pak dal šeptem ošetřovatelce pokyny.

„Jak jsem tu dlouho?“

„Asi osm hodin.“

„A co to dítě?“

„To jako Jezulátko?“

„Ne. Holčička, co byla se mnou.“

Lékař s ošetřovatelkou si vyměnili pohled.

„Je mi líto, ale žádná holčička s vámi nebyla. Pokud já vím, krvácel jste, když vás jen zázrakem našli na střešní terase v Ravalu.“

„Žádnou holčičku se mnou nepřivezli?“ Doktor sklopil zrak.

„Živou ne.“

Fermín se pokusil napřímit. Ošetřovatelka s lékařem jej přidrželi na lehátku.

„Pane doktore, já musím odtud. Venku je malé bezbranné dítě, které potřebuje mou pomoc…“

Lékař kývl na ošetřovatelku. Ta rychle uchopila ampulku z vozíku s léky a obvazy, který ji provázel na pouti mezi lůžky, a spěšně začala chystat injekci. Fermín odmítavě kroutil hlavou, avšak lékař jej pevně uchopil.

„Obávám se, že vás ještě nemůžu pustit. Chci vás poprosit o trochu trpělivosti. Nerad bych se dočkal nemilých překvapení.“

„To se vůbec nebojte. Mám víc životů než kočka.“

„A méně studu než lecjaký ministr. Proto vás chci požádat, abyste neštípal sestřičky do zadečku, když vám vyměňují obvazy. Platí?“

Fermín ucítil vpich na pravém rameni, poté chlad, jenž se mu rozléval žilami.

„Prosím vás, pane doktore, nemohl byste se znovu přeptat? Jmenuje se Alicia.“

Lékař pustil svou kořist a položil ji na lehátko. Fermínovi vzápětí zmalátněly svaly a zorničky se rozšířily tak, až se mu svět před očima proměnil v akvarel rozpíjející se pod vodou. Doktorův vzdálený hlas znějící ozvěnou se postupně vytrácel, zatímco Fermín klesal kamsi dolů. Padal bavlněnými oblaky, běloba ochozu se rozpadala na světelný prach, odpařující se z tekutého balzámu, jenž byl příslibem chemického ráje.

( 18 )

Odpoledne jej propustili, jelikož nemocnice už praskala ve švech. Proto byl prohlášen za zdravého každý, kdo neměl duši na jazyku. Vyzbrojen berlí, v novém oblečení zapůjčeném od jistého nebožtíka, Fermín u vchodu do městské nemocnice zdárně nastoupil do tramvaje, která jej odvezla zase zpátky do ulic čtvrti Raval. Tam obcházel otevřené kavárny, krámky a obchody, kde se nahlas vyptával, jestli někdo neviděl děvčátko jménem Alicia. Lidé při pohledu na drobného, vyhublého mužíka mlčky vrtěli hlavou. Mysleli, že ten nešťastník stejně jako mnoho dalších marně hledá mrtvou dcerku. Z devíti set mrtvých, které onoho 18. března 1938 v barcelonských ulicích našli, byla stovka dětí. V podvečer Fermín prošel od promenády Las Ramblas celou čtvrť křížem krážem. Při výbuchu bomb vykolejily tramvaje, z nichž se stále ještě kouřilo. Vyvrátily se i s mrtvými pasažéry. Kavárny, před pár hodinami ještě zaplněné hosty, se nyní proměnily v přízračné galerie plné netečných těl. Chodníky pokrývala krev. Lidé odnášeli raněné, přikrývali mrtvé nebo se jen snažili utéct pryč. Holčičku, kterou Fermín popisoval, však nikdo neviděl.

Přesto neztrácel naději, ani když narazil na řadu mrtvých těl vyskládaných na chodníku před operním domem Gran Teatre del Liceu. Žádné z obětí patrně nebylo více než osm nebo devět let. Fermín si klekl. Vedle něj žena hladila po nohách dítě, které mělo na prsou díru velkou jako pěst.

„Je mrtvý,“ řekla žena, aniž se jí Fermín na cokoli ptal.

„Všichni jsou mrtví.“

Celou noc, během níž se ve městě odklízely sutiny, zatímco dohořívaly trosky desítek budov, Fermín chodil ulicemi Ravalu dům od domu a vyptával se na Aliciu.

Za svítání mu bylo jasné, že už nezvládne udělat ani krok. Svalil se na schody Betlémského kostela. Po chvíli si k němu přisedl strážník. Obličej měl umazaný od sazí, uniformu celou od krve. Na dotaz, proč pláče, jej Fermín objal. Odpověděl, že se mu chce umřít. Osud mu totiž svěřil malé dítě, on je však zradil, protože je nedokázal ochránit. Pokud Bůh či ďábel mají ještě špetku slušnosti, pokračoval v lamentaci, tak tenhle podělaný svět skončí jednou provždy hned zítra nebo pozítří, protože nestojí za nic.

Strážník jej klidně vyslechl. Na nohou byl už mnoho hodin, bez přestávky vyprošťoval a odklízel mrtvá těla včetně vlastní manželky a šestiletého syna.

„Milý příteli,“ pronesl nakonec. „Neztrácejte naději. Jestli jsem se na tomto zatraceném světě něčemu naučil, pak je to poznání, že osud je vždycky někde za rohem, jako by to byla klobása, děvka nebo prodavač losů, což jsou tři z jeho nejčastějších vtělení. A když se jednoho dne rozhodnete vyjít mu naproti, jelikož člověk zásadně nepotká osud doma, tak uvidíte, že vám dá druhou šanci.“

Maškarní ples

Madrid
1959

 Vážený pan

Don Mauricio Valls y Echevarría

a

Doňa Elena Sarmiento de Fontalva

Vás srdečně zvou na

Maškarní ples

v zámečku

Vila Mercedes

v Somosaguas

dne 24. listopadu 1959

od 19.00 hod.

Prosíme, abyste svou účast potvrdili na Oddělení protokolu Ministerstva školství nejpozději do 1. listopadu.

( 1 )

Vmístnosti panovalo věčné přítmí. Závěsy zatažené už celá léta byly dokonce sešité, aby dovnitř nepronikl sebemenší náznak jasu. Jediný zdroj světla narušujícího temnotu představovala měděná nástěnná lampa. V jejím chabém, naoranžovělém svitu vystupoval obrys lůžka s baldachýnem, z něhož splýval průsvitný tyl. Za ním se dala tušit nehybná postava. „Vypadá to jako pohřební kočár,“ pomyslel si.

Mauricio Valls pozoroval siluetu své ženy Eleny. Její vysílené tělo nehnutě spočívalo na posteli, která se jí stala žalářem před deseti lety, když už nezvládala ani sedět na invalidním vozíku. Postupem času choroba doně Eleně natolik zdeformovala kosti, až se její tělo proměnilo v uzlíček nerozeznatelných údů trpících v nekonečné agonii. Ze stěny nad hlavou postele na ni shlížel mahagonový kříž, avšak nebe ve své nekonečné krutosti jí milost smrti nedopřálo. „Je to moje vina,“ říkal si v duchu Valls.

„Tímhle mě chce trestat.“

Naslouchal zvukům útrpného dechu nemocné, které se mísily s ozvěnou hudby vyhrávajícího orchestru a s hlasy více než tisícovky pozvaných hostů, nacházejících se dole v zahradě. Pečovatelka z noční směny sedící u lůžka vstala a v tichosti přistoupila k Vallsovi. Nedokázal si vybavit její jméno. Ošetřovatelky, které o jeho manželku pečovaly, nikdy nevydržely zastávat práci déle než dva nebo tři měsíce, a to nezávisle na výšce platu, který jim nabízel. Neměl jim to za zlé.

„Spí?“ otázal se. Ošetřovatelka zavrtěla hlavou.

„Ne, pane ministře. Ale pan doktor už jí dal injekci na noc. Odpoledne byla neklidná. Teď je na tom lépe.“

„Nechte nás o samotě,“ přikázal Valls.

Pečovatelka přikývla. Pak zamířila ke dveřím, které za sebou zavřela. Valls přistoupil k lůžku. Odhrnul tylový závěs a sedl si na okraj postele. Se zavřenýma očima chvíli naslouchal přerývanému dechu své ženy, zatímco se vystavoval nakyslému pachu, vystupujícímu z jejího těla. Vtom zaslechl zvuk jejích nehtů zarývajících se do prostěradla. Když k ženě obrátil zrak, na rtech se mu objevil škrobený úsměv a ve tváři mu ustrnul klidný výraz oddanosti. Ihned si všiml, jak jí z očí, jež na něj upírala, šlehají blesky. Nemoc, pro kterou lékaři s nejvyšším honorářem v Evropě nedokázali najít lék ani jméno, natolik znetvořila ženiny ruce, až se proměnily v sukovité údy potažené drsnou kůží připomínající drápy nějakého plaza či dravého ptáka. Uchopil nemocnou za paži, jež kdysi bývala její pravicí. Zadíval se přímo na manželku, aniž uhnul očima před jejím pohledem prozrazujícím vztek a bolest. Kéž by šlo i o nenávist, pomyslel si. Představa, že tato bytost projevuje vůči němu i ostatnímu světu sebemenší záchvěv pocitů, mu totiž připadala dostatečně krutá.

„Dobrý večer, miláčku.“

Před více než dvěma lety Elena v podstatě přišla o hlasivky. Chtěla-li ze sebe vypravit jedno jediné slovo, musela vynaložit obrovské úsilí. I přesto na jeho pozdrav odpověděla hrdelním chroptěním, které jako by vycházelo ze samotných útrob zdeformovaného těla spočívajícího pod prostěradlem.

„Slyšel jsem, že jsi dnes měla špatný den,“ pokračoval Valls.

„Lék už brzy zabere, pak si odpočineš.“

Nepřestával se usmívat ani nepustil její ruku, která v něm budila odpor i děs. Vše se odehrávalo podle stejného scénáře jako každý jiný den. On k ní několik minut tiše promlouvá, zatímco ji drží za ruku, ona na něj upírá spalující pohled, dokud morfium neutiší její bolest a rozhořčení. Potom Valls může z místnosti ve třetím poschodí na konci chodby odejít, aby se tam následujícího večera zase vrátil.

„Přišli úplně všichni. Mercedes si na sebe vzala novou večerní róbu, prý tančila se synem britského velvyslance. Všichni se na tebe vyptávají a srdečně tě pozdravují.“

Zatímco v rámci rituálu probíral různé banality, pohledem spočinul na podnose s ocelovými nástroji a injekčními stříkačkami na kovovém stolku pokrytém sametem, který stál u lůžka. Ampulky s morfiem zářily ve slabém světle jako drahokamy. Jeho hlas se vytratil, prázdná slova se rozplynula ve vzduchu. Elena sledovala směr manželova pohledu. Nyní se její oči na něj upřely prosebně, tvář měla smáčenou slzami. Valls ženu pozoroval, poté si povzdechl. Naklonil se nad ni, aby ji políbil na čelo.

„Mám tě rád,“ zamumlal.

Elena při těch slovech odvrátila tvář a zavřela oči. Valls ji pohladil po líčku, pak vstal a zatáhl závěs. Cestou ke dveřím si zapnul knoflíky u saka. Pak si očistil rty kapesníčkem, který odhodil na zem, ještě než vyšel z místnosti.

( 2 )

Před pár dny si Mauricio Valls zavolal dceru Mercedes do pracovny nacházející se nahoře ve věži, aby se jí zeptal, jaký dárek by si přála k narozeninám. Doba luxusních porcelánových panenek a pohádkových knih totiž pominula. Mercedes už dávno vyrostla, z dětských let si uchovala jen smích a oddanou lásku k otci. Prohlásila, že jejím největším a jediným přáním je smět se účastnit maškarního plesu, který se měl konat za pár týdnů na usedlosti nesoucí její jméno.

„Musím to probrat s tvou matkou,“ zalhal Valls.

Mercedes jej objala a políbila, aby tak zpečetila nepsaný příslib, díky němuž již věděla, že si prosadila svou. Už před rozhovorem s otcem se rozhodla, jak se při té příležitosti oblékne. Vybrala si nádherné, vínově rudé šaty šité ve vybraném pařížském salonu pro matku, která však nikdy neměla možnost si je obléci. Tato róba, stejně jako stovky dalších šatů a šperků, byla svědectvím života, o který byla doňa Elena připravena, aniž vůbec dostala šanci si jej prožít. Vše už patnáct let zahálelo ve skříních luxusní, opuštěné šatny, nacházející se ve druhém patře, hned vedle původního manželského apartmá, které se ale už nepoužívalo. V době, kdy si ostatní mysleli, že Mercedes spí, dívka tiše proklouzla do matčiny ložnice a půjčila si klíč uložený ve čtvrté zásuvce komody stojící hned u dveří. Dělala to tak celá léta. Jediná ošetřovatelka s noční službou, která se odvážila o dívčině návštěvě zmínit, byla bez okolků a bez náhrady propuštěna. Mercedes ji totiž osočila, že z matčina toaletního stolku ukradla náramek, který přitom na zahradě za fontánou s andělíčky sama zahrabala. Ostatní ošetřovatelky se neodvažovaly ani ceknout, raději v šeru, do něhož byl pokoj neustále ponořen, předstíraly, že ji vůbec nevidí.

A tak Mercedes o půlnoci tiše vnikla s klíčem do šatny. Šlo o velký pokoj v ústraní západního křídla domu, prosyceného pachem naftalínu, prachu a opuštěnosti. Se svíčkou v ruce procházela uličkami podél prosklených vitrín plných střevíčků, šatů, šperků a paruk. V rozích onoho mauzolea s oděvy a vzpomínkami se nacházely pavučiny. Malá Mercedes, vyrůstající v pohodlné samotě, v níž žijí vyvolené princezny, si představovala, že všechny ty věci patří rozbité, zakleté panně, která je zavřená v žaláři na konci chodby ve třetím patře. A to je důvod, proč si tyto oslnivé róby a šperky nikdy na sebe nevezme.

Uprostřed noci Mercedes občas položila svíčku na podlahu, oblékla si některé z šatů a pak sama tančila v přítmí na hudební melodie ze Šeherezády, které si pouštěla ze staré hrací skříňky na klíček. S požitkem si představovala otcovy ruce, jak ji svírají v pase, když spolu tančí ve velikém sále. A zatímco ji otec při tanci vede, všichni se na ni obdivně, ba závistivě dívají. Sotva skulinami mezi závěsy začalo do místnosti pronikat jitřní světlo, dívka uložila klíč zpět do komody a spěšně se vrátila do postele, kde předstírala spánek až do sedmé hodiny ranní, kdy ji přišla vzbudit služebná.

Na maškarním plese by nikoho nenapadlo, že šaty, které jí tak pěkně přiléhaly k tělu, se šily pro jinou. Zatímco se Mercedes klouzavě vznášela na tanečním parketu za hudebního doprovodu orchestru a šla z jedné náruče do druhé, cítila na sobě pohledy stovek hostů, kteří ji chlípně a roztouženě laskali očima. Věděla, že její jméno vychází z mnohých úst, až se pro sebe musela usmívat, když v letu zaslechla rozhovory, v nichž sehrávala hlavní úlohu.

Bylo kolem deváté, když oné vysněné, tak dlouho a toužebně očekávané noci Mercedes proti své vůli opustila parket a zamířila ke schodišti v hlavní budově. Tajně doufala, že alespoň jednou si zatančí s otcem, ten se však dosud neobjevil. Nikdo ho zatím neviděl. Don Mauricio si od dcery vyžádal slib, že v devět odejde k sobě do pokoje. Její účast na maškarním plese tím byla podmíněna, Mercedes proto neměla v úmyslu dané slovo nedodržet. „Za rok.“

Při odchodu zaslechla poznámku otcových kolegů z vládního kabinetu. Dva patricijové v letech, kteří z ní za celý večer nespustili zrak a usilovně na ni upírali skelné oči, si šuškali, že don Mauricio si za peníze své ubohé manželky může koupit všechno na světě, dokonce i překvapivě jarní večer uprostřed madridského podzimu, aby se před společenskou smetánkou mohl pochlubit dceruškou, tou malou kurvičkou. Mercedes opojená šampaňským i tancem ve víru valčíku se otočila, aby zareagovala, když vtom jí nějaká postava zastoupila cestu a jemně ji chytila za ruku.

Vychovatelka Irene už deset let za Mercedes chodila jako stín a poskytovala jí útěchu. Nyní se na dívku vřele usmála a políbila ji na tvář.

„Vůbec si jich nevšímej,“ řekla, když se do ní zavěsila. Mercedes s úsměvem pokrčila rameny.

„Hrozně ti to sluší. Ukaž, ať si tě můžu pořádně prohlédnout.“ Dívka sklopila oči.

„Ty šaty jsou nádherné, padnou ti jako ulité.“

„Patřily matce.“

„Po dnešním večeru patří jen tobě, nikomu jinému.“ Mercedes s uzarděním přikývla. Lichotivá slova však provázela pachuť pocitu provinění.

„Neviděla jste otce, doňo Irene?“ Žena zavrtěla hlavou.

„Všichni se na něj ptají…“

„Musejí si počkat.“

„Slíbila jsem mu, že tu budu jen do devíti. O tři hodiny méně než Popelka.“

„Tak uděláme nejlíp, když přidáme do kroku, dřív, než se proměním v dýni…“ žertovala vychovatelka trochu nuceně.

Procházely zahradou po cestě pod rozvěšenými lampiony ozařujícími tváře cizích lidí, kteří se usmívali, jako by dívku znali. Když je míjela, pozvedávali sklenky se šampaňským, třpytící se jako otrávené dýky.

„Přijde otec dolů na ples, doňo Irene?“ otázala se Mercedes.

Vychovatelka počkala, až se dostanou z dosahu nastražených uší i kradmých pohledů, teprve pak odpověděla.

„Nevím. Za celý den jsem ho neviděla…“

Mercedes chtěla něco poznamenat, když vtom k nim dolehl šum. Obě se otočily, hned si všimly, že v sále nastal rozruch. Orchestr přestal hrát, jeden z mužů se škodolibými poznámkami zamířil k pódiu a chystal se promluvit k přítomným. Ještě než se Mercedes stihla zeptat, o koho jde, vychovatelka jí pošeptala do ucha:

„To je don José María Altea. Ministr vnitra…“

Sotva jeden z podřízených politikovi podal mikrofon, tlumený hovor se rozplynul v uctivém tichu. Hráči v orchestru se tvářili slavnostně, zrak při tom upírali na ministra, který s úsměvem sledoval zkrotlé a vyčkávající posluchače. Altea spokojeně pohledem přejížděl po stovkách tváří, které se k němu obrátily. Pak zvolna, beze spěchu, s autoritativním gestem kazatele, jenž zná poslušnost svého stáda, zvedl mikrofon k ústům a začal své kázání.

( 3 )

„Drazí přátelé, je mi velkým potěšením, jakož i ctí, že zde mohu pronést pár slov před vybranou společností, která se tu dnes sešla, aby s upřímností a po zásluze vzdala čest jednomu z velkých mužů nového, obrozeného Španělska, jež povstalo z vlastního popela. Mám pak obzvláště velkou radost, že tak mohu učinit u příležitosti dvacátého výročí velkolepého vítězství naší křížové výpravy v rámci boje za osvobození našeho národa, díky němuž se naše vlast ocitla na nejvyšších stupních, a po boku nejvýznamnějších zemí z celého světa. Tohle Španělsko, vedené rukou Boží skrze generalissima, se stává čím dál silnějším díky pevnému charakteru takových mužů, jakým je i ten, jenž je dnes naším hostitelem a jemuž jsme tolik zavázáni. Je to osobnost sehrávající zcela klíčovou úlohu v rozvoji našeho národa, na který jsme dnes hrdi, stejně jako na svou velkolepou kulturu, což nám Západ tak závidí. Naplňuje mě pýchou a vděčností skutečnost, že takového člověka mohu počítat mezi své nejlepší přátele. Tím dotyčným je don Mauricio Valls y Echevarría.“

Bouřlivý potlesk se nesl mezi lidmi z jednoho konce zahrady na druhý, přidalo se také služebnictvo, členové ochranky i hudebníci z orchestru. Zatímco ovace burácely a lidé provolávali Bravo, Altea se blahosklonně usmíval, rukou kynul davu jako kardinál a otcovským gestem tišil nadšení přítomných.

„Co povědět o donu Mauriciu Vallsovi, aby to již nebylo řečeno? Počátky jeho velkolepé, ba příkladné kariéry spojené se samotným zrodem našeho Hnutí se zlatým písmem zapsaly do našich národních dějin. Pokud ale dovolíte, je to právě v této oblasti – tedy na poli písemnictví a umění, kde se náš obdivovaný, drahý don Mauricio obzvláště vyznamenal, jelikož jeho zásluhou se můžeme těšit z rozvíjející se kultury, která se nesmírně povznesla a dosáhla nebývalé úrovně. Don Mauricio se však nespokojil jen s tím, že přispěl k položení základů režimu, který španělskému lidu přinesl mír, spravedlnost a blahobyt. Ví totiž, že člověk k životu potřebuje nejen chléb. Zazářil proto tím nejjasnějším světlem, jaké v našem hájemství literatury najdeme. Tento autor nesmrtelných titulů patří k našim nejvýznamnějším literárním velikánům. Je zakladatelem Institutu Lope de Vegy, díky němuž se naše literatura a náš jazyk rozšířily po celé zeměkouli. Jen letos jsme otevřeli pobočky ve dvaadvaceti hlavních městech po celém světě. K tomu je neúnavným a výtečným redaktorem, jelikož dokáže objevovat a prosazovat velkou literaturu i ta nejvybranější umělecká díla naší doby. Určuje tak současné směry, díky nimž lze umění a myšlení nově vnímat a navíc i realizovat… Chybí mi vhodná slova, kterými bych popsal obrovské zásluhy našeho hostitele o vzdělávání a výchovu Španělů dneška i zítřka. Jeho práce na ministerstvu školství položila základy vědění a tvořivosti u nás. Lze tudíž oprávněně prohlásit, že bez dona Mauricia Vallse by španělská kultura nebyla taková, jaká je. Jeho stopy i vize génia nás budou po generace provázet, jeho nesmrtelná tvorba navěky zaujme nejvyšší místa španělského Parnasu.“

Emotivní pauza poskytla prostor novým ovacím, zatímco četné pohledy hledaly v davu opěvovaného muže, kterému patřila tato chvíle, jehož však za celý večer nikdo neviděl.

„Nechci již déle hovořit, jelikož vím, že mnozí touží vyjádřit donu Mauriciovi svůj obdiv a vděk osobně. I já se přidávám. Chtěl jsem se s vámi pouze podělit o tohle osobní vyznání náklonnosti a úcty ke kolegovi z vládního kabinetu a drahému příteli, donu Mauriciu Vallsovi. Teprve před pár okamžiky jsem obdržel zprávu od hlavy státu, generalissima Franka, v níž uvádí, že neodkladné státní záležitosti jej neočekávaně zdržely v paláci El Pardo…“

Zazněly zklamané povzdechy, přítomní si vyměňovali pohledy, načež se rozhostilo ticho, do něhož Altea přečetl zprávu, kterou vytáhl z kapsy.

„Drahý příteli Mauricio, všestranně nadaný synu své vlasti a nepostradatelný spolupracovníku, který jsi toho tolik udělal pro naši zemi, pro naši kulturu. Doňa Carmen jakož i já ti touto cestou posíláme ty nejvřelejší pozdravy, stejně jako poděkování jménem všech Španělů za dvacet let příkladné služby…“

Altea pozvedl zrak, pak zvýšeným hlasem završil svůj výkon provoláním „Ať žije Franco!“ a „Arriba España!“ Dav sborově odpověděl, přičemž někteří, a nebylo jich málo, se slzou v oku zvedli paži na pozdrav. K ohlušujícímu potlesku rozléhajícímu se po zahradě se přidal i Altea. Ještě než sešel z pódia, pokynul dirigentovi. Ten nedopustil, aby ovace narazily na mělčinu mumlání, proto situaci obratně zachránil zvučným valčíkem a navodil dojem, že ozvěna potlesku zůstala ve vzduchu po celý zbytek večera. Když už bylo jasné, že generalissimo nepřijde, mnozí odhodili masky či škrabošky na zem a zamířili k východu.

( 4 )

Valls zaslechl, jak se dozvuk ovací uzavírající Alteův projev ztrácí v hudbě. Generalissimova zpráva, v níž omlouval svou neúčast na plese, musela Alteu dozajista přímo blažit, jelikož se už léta snažil svému „drahému příteli a ctěnému kolegovi“ vrazit kudlu do zad. Valls tiše proklel Alteu i s celou jeho smečkou hyen. Ministr vnitra se totiž obklopil bandou novodobých žoldáků, které mnozí považovali za otrávené květy pučící ve stínu režimu, jelikož řada z těchto lidí zaujímala významné posty ve státní správě. Většina z nich se právě nyní producírovala po zahradě, popíjela šampaňské a přikusovala chlebíčky. A větřila jeho krev. Když Valls nesl ke rtům cigaretu, kterou držel mezi prsty, všiml si, že z ní zbyla sotva špetka popela. Z druhé strany chodby jej sledoval Vicente, šéf jeho osobní ochranky. Přistoupil blíž a nabídl mu cigaretu ze své krabičky.

„Díky, Vicente.“

„Gratuluju, done Mauricio…“ zamumlal věrný strážce. Valls pokýval hlavou, v duchu se musel hořce smát. Vicente, jako vždy věrný a uctivý, se vrátil na své místo na konci chodby. Kdyby na něj člověk bedlivě nezaostřil, zdálo by se, že splývá s pozadím nebo že mezi otapetovanými stěnami zmizel.

Valls hned potáhl z cigarety. Přes modrou clonu cigaretového kouře, který vypouštěl z úst, se díval do chodby před sebou. Mercedes jí říkala galerie portrétů. Chodba vedla celým třetím poschodím, díky množství portrétů a bust působila dojmem osiřelého muzea bez návštěvníků. Lerma, konzervátor z muzea El Prado, který Vallsovi sbírku spravoval, vždy upozorňoval, že by se tam nemělo kouřit a že sluneční svit obrazům škodí. Valls si opět potáhl z cigarety a v duchu vzdal konzervátorovi hold. Ačkoli Lermovi chyběl dostatek odhodlání a odvahy vyjádřit se přímo, donu Mauriciovi bylo jasné, co má na mysli. Správce sbírek chtěl naznačit, že tato díla by se neměla nacházet na soukromé adrese, byť by šlo o sebevelkolepější nemovitost a sebemocnějšího majitele. Jejich přirozeným domovem je totiž muzeum, kde by se z nich mohla těšit a obdivovat se jim veřejnost, všechny ty bezvýznamné duše, jež na slavnostních shromážděních tleskají a na pohřbech se řadí do průvodu.

Valls si rád sedal na jeden z biskupských stolců rozmístěných podél galerie s portréty a těšil se pohledem na své poklady, z nichž většina byla zapůjčena nebo přímo odebrána ze soukromých sbírek těch, kteří se za války ocitli na špatné straně. V případě dalších děl pocházejících z muzeí či paláců spadajících pod správu Vallsova ministerstva se jednalo o zápůjčky na dobu neurčitou. Rád vzpomínal na letní odpoledne, kdy mu malá Mercedes, tehdy ještě ani ne desetiletá, seděla na klíně a naslouchala příběhům spojeným s každým z oněch uměleckých skvostů. Hledal útočiště v těchto vzpomínkách na chvíle, kdy na něj dcera upírala okouzlený pohled a sledovala jeho vyprávění o Sorollovi a Zurbaránovi, o Goyovi a Velázquezovi.

Nejednou si přál uvěřit myšlence, že dokud tam zůstane, ocitne se pod ochranou oněch děl, pod vlivem světla, které vyzařují, stejně jako snů, jež se k nim pojí. Byl přesvědčen, že dny strávené s Mercedes, krásné a naplněné, mu takto nikdy nevyklouznou z rukou. Na odpolední přednášky o španělském malířství Zlatého věku za ním dcera přestala docházet už před dlouhou dobou. Avšak už jen to, že na galerii nacházel útočiště, mu dovolovalo zapomenout, že Mercedes dospěla v ženu, kterou nepoznává, když ve večerní róbě tančí, zatímco se na ni upírají pohledy nejen plné chtivosti a touhy, ale i zášti a škodolibosti. Brzy, již velmi brzy ji nebude moci více chránit před oním světem stínů, jenž si ji nezasluhuje a jenž na ni za zdmi domu lačně číhá.

V tichosti dokouřil cigaretu, pak vstal. Za zataženými závěsy se dal tušit šum hudby i hlasy doléhající ze zahrady. Aniž se ohlédl, zamířil ke schodišti vedoucímu do věže. Vicente vystoupil ze tmy a neslyšně mu šel v patách.

( 5 )

Sotva zasunul klíč do zámku, poznal, že dveře do pracovny nejsou zamčeny. Valls se zarazil, prsty stále svíral klíč. Otočil se.

Vicente vyčkávající u schodiště pochopil význam jeho pohledu. Vytáhl z vnitřní kapsy saka revolver a opatrně přistoupil ke dveřím. Valls o pár kroků ustoupil. Vicente naznačil, ať se zády přitiskne ke zdi, co nejdále ode dveří. Sotva se Valls ocitl v bezpečné vzdálenosti, strážce natáhl kohoutek, pak opatrně pootočil kulatou klikou. Vyřezávané dveře z dubového dřeva se vlastní vahou uvedly do pohybu a klouzavě se rozevřely dovnitř, kde vládlo příšeří.

Vicente svíral ve zdvižené ruce revolver, zatímco pronikavým pohledem chvíli pátral mezi stíny. V chabém, namodralém světle pronikajícím okny vystupovaly obrysy Vallsovy pracovny. Strážcovy oči obhlédly velký psací stůl, ředitelské křeslo, oválnou knihovnu i koženou pohovku na perském koberci. V přítmí se vůbec nic nepohnulo. Vicente po hmatu hledal na stěně vypínač, pak rozsvítil. Nikdo tam nebyl. Strážce spustil ruku, ukryl revolver pod sako, načež zamířil dál do místnosti. Valls, který stál za ním, jej sledoval. Osobní strážce se otočil a zavrtěl hlavou.

„Možná jsem odpoledne zapomněl za sebou zamknout,“ poznamenal Valls, ačkoli sám o vlastních slovech pochyboval.

Vicente se zastavil uprostřed pracovny, zkoumavě se rozhlížel kolem. Valls poté vešel do místnosti a zamířil k psacímu stolu. Vicente právě prohlížel zavřená okna, když si ministr povšiml čehosi zvláštního. Sotva strážce zaznamenal, že se don Mauricio náhle zastavil, rychle se k němu otočil.

Ministrův pohled se zabodl do psacího stolu. Na kožené podložce uprostřed stolní desky ležela velká obálka smetanové barvy. Valls cítil, jak mu na rukou naskakuje husí kůže, zatímco útroby mu svírá mrazivý stisk.

„Done Mauricio, je všechno v pořádku?“ otázal se Vicente.

„Nechej mě o samotě.“

Osobní strážce na okamžik zaváhal. Valls stále zíral na obálku.

„Kdybyste mě potřeboval, budu venku.“

Valls přikývl. Vicente neochotně zamířil ke dveřím. Když za sebou zavíral, ministr stále nehnutě upíral zrak na onu zažloutlou obálku, jako by šlo o zmiji připravenou zaútočit a skočit mu po krku.

Obešel stůl, usadil se do křesla. Bradu si opřel o sevřené pěsti. Minutu vyčkával, pak na objemnou obálku položil ruku. Prohmatával její obsah, při tom cítil, jak se mu zrychluje tep. Zajel prstem pod pečeť a rozlomil ji. Byla ještě čerstvá, proto snadno povolila. Uchopil obálku za jeden z rohů a zvedl ji. Její obsah vypadl na stůl. Valls se zavřenýma očima hlasitě vydechl. Na titulní straně knihy vázané v černé kůži nebyl uveden žádný nadpis, jen obrázek připomínající stupínky točitého schodiště při pohledu shora.

Pevně sevřel chvějící se ruku v pěst. Z knihy vykukoval lístek. Zatáhl za něj. Šlo o zažloutlý papír vytržený z účetního sešitu, červeně linkovaný, rozdělený do dvou sloupců, z nichž v každém byla zapsána čísla. Pod nimi stála tato slova napsaná červeným inkoustem:

Tvůj čas brzy vyprší.

Máš poslední šanci.

U vstupu do labyrintu.

Valls měl pocit, že se dusí. Než si stihl uvědomit, co dělá, rukama zašátral v největší zásuvce a pevně uchopil revolver, který tam měl schovaný. Přiložil hlaveň k ústům, pak natáhl kohoutek. Zbraň mu zanechala v ústech olejovitou pachuť s příměsí střelného prachu. Přepadla jej nevolnost, nicméně nadále svíral revolver oběma rukama, oči měl zavřené, aby zadržel slzy, jež mu kanuly na tváře. Vtom zaslechl na schodišti kroky a její hlas. Mercedes stála přede dveřmi do pracovny, kde mluvila s Vicentem. Uložil revolver do zásuvky, pak si rukávem otřel slzy. Vicente lehce zaklepal klouby prstů na dveře. Valls se zhluboka nadechl a okamžik vyčkával. Osobní strážce znovu zaklepal.

„Done Mauricio? Je tu vaše dcera.“

„Pusť ji dál,“ odpověděl Valls zlomeným hlasem.

Dveře se otevřely, dovnitř vešla ve vínových šatech Mercedes s okouzleným úsměvem na rtech, který však zmizel, jen co pohlédla na otce. Vicente vše znepokojeně sledoval od prahu. Valls kývl, rukou mu naznačil, aby je nechal o samotě.

„Tati, není ti něco?“

Valls se zeširoka usmál, vstal, aby dceru objal.

„To víš, že ne. Zvlášť teď, když jsi tady ty.“

Mercedes pocítila otcovo silné objetí, zatímco on zabořil tvář do jejích vlasů a nasával její aroma, jak to dělával, když byla malá. Jako by věřil, že vdechováním vůně vycházející z její pokožky se ochrání od všech špatností tohoto světa. Konečně dceru pustil. Zpříma na něj pohlédla a všimla si jeho zarudlých očí.

„Co se děje, tati?“

„Nic.“

„Vždyť víš, že mě neoklameš. Ostatní ano, ale mě ne…“

Usmál se. Hodiny na psacím stole ukazovaly pět minut po deváté.

„Jak vidíš, já svoje sliby plním,“ poznamenala dívka, jako by mu četla myšlenky.

„O tom jsem nikdy nezapochyboval.“

Mercedes si stoupla na špičky a zběžně pohlédla na psací stůl.

„Co to čteš?“

„Nic. Taková hloupost.“

„Můžu si to taky přečíst?“

„Není to vhodná četba pro mladá děvčata.“

„Já už nejsem mladé děvče,“ opáčila Mercedes s dětinskou škodolibostí, při tom se zatočila, aby upozornila na svou róbu i celkový vzhled.

„To vidím. Už je z tebe žena.“ Přitiskla dlaň na otcovu tvář.

„Tak proto jsi smutný?“

Políbil dceřinu ruku. Zavrtěl hlavou.

„Jistě že ne.“

„Ani trošku?“

„No dobře. Tak trochu.“

Mercedes se zasmála. Přidal se, i když na rtech stále cítil pachuť střelného prachu.

„Na oslavě se na tebe všichni ptali…“

„Všechno se zkomplikovalo. Však víš, jak to je.“ Mercedes se šibalsky usmála.

„Ano. Však já vím…“

Procházela se po otcově pracovně představující tajuplný svět plný knih a zavřených skříní, bříšky prstů hladila hřbety svazků v knihovně. Všimla si, že otec ji pozoruje se zastřeným pohledem. Zastavila se.

„Neřekneš mi, co ti je, že ne?“

„Mercedes, ty víš, že tě mám na světě nejradši a že jsem na tebe pyšný. Je to tak?“

Zaváhala. Otcův hlas zněl velmi ochable, jeho sebevědomí i domýšlivost utrpěly pořádnou ránu.

„Jasně, tati… a já mám ráda tebe.“

„Na tom jediném záleží. Ať se děje, co se děje.“

„Pošli mi sem Vicenta.“

Zamířila ke dveřím, těsně před nimi se však zastavila. Otec, stále otočený zády, se oknem díval do zahrady.

„Tati, co se stane?“