By arrangement with Maria Carvainis Agency, Inc. and P. & R. Permissions & Rights Ltd.

Translated from the English LOW PRESSURE

Copyright © 2012 by Sandra Brown Management Ltd.

First published in the United States of America by Grand Central Publishing, a division of Hachette Book Group, Inc.

All rights reserved.

Translation © 2015, 2024 by Marie Válková

ISBN 978-80-242-9952-5

Obsah

- Prolog

- Kapitola první

- Kapitola druhá

- Kapitola třetí

- Kapitola čtvrtá

- Kapitola pátá

- Kapitola šestá

- Kapitola sedmá

- Kapitola osmá

- Kapitola devátá

- Kapitola desátá

- Kapitola jedenáctá

- Kapitola dvanáctá

- Kapitola třináctá

- Kapitola čtrnáctá

- Kapitola patnáctá

- Kapitola šestnáctá

- Kapitola sedmnáctá

- Kapitola osmnáctá

- Kapitola devatenáctá

- Kapitola dvacátá

- Kapitola dvacátá první

- Kapitola dvacátá druhá

- Kapitola dvacátá třetí

- Kapitola dvacátá čtvrtá

- Kapitola dvacátá pátá

- Kapitola dvacátá šestá

- Kapitola dvacátá sedmá

- Kapitola dvacátá osmá

- Kapitola dvacátá devátá

- Kapitola třicátá

- Epilog

- PODĚKOVÁNÍ

Věnováno s neutuchající vděčností

Mary Lynnové a Lenu Baxterovi

za nepolevující víru ve mne,

trvalé přátelství a bezvýhradnou lásku.

[T. J. David]

Prolog

Krysa byla mrtvá, ale šla z ní stejná hrůza, jako kdyby byla živá.

Bellamy Priceová si přitiskla ruce na ústa, čímž potlačila výkřik, a ustoupila od dárkové krabice v lesklém balicím papíru se saténovou stuhou. Zvíře leželo na stříbrném hedvábném papíru, růžový ocásek obtočený kolem tlustého těla.

Bellamy pozpátku narazila na stěnu, sklouzla po ní a dosedla na podlahu. Nahrbeně se předklonila, sundala si ruce z úst a přitiskla si je na oči. Avšak hrůza ji natolik ochromila, že ani plakat nemohla. Vzlykala nasucho a chraptivě.

Kdo mohl provést něco tak krutého? A proč?

V mysli se jí začaly odvíjet události dne, jako by je přetáčela na přehrávači.

„Byla jste úžasná!“

„Děkuji.“ Bellamy se snažila udržet krok, který nasadila propagační pracovnice nakladatelství, která působila, jako by si snídani ochutila rychlostí.

„V tomhle vysílacím čase je tenhle pořad jednička.“ Chrlila ze sebe slova stejným tempem, jakým cvakaly její jehlové podpatky. „Tomu se hned tak něco nevyrovná. Mluvíme o více než pěti milionech diváků. Právě se vám dostalo značné celostátní publicity.“

Přesně tomu si Bellamy přála se vyhnout. Ale neplýtvala dechem, aby to znovu zopakovala. Ani pracovnice v reklamě, ani její agent Dexter Gray nechápali Bellamyinu touhu, aby se propagace zaměřila na její prodejně úspěšnou knihu, a ne na ni.

Dexter ji pevně držel za loket a vedl ji přes mramorový vestibul manhattanského mrakodrapu. „Byla jste skvělá. Dokonalá a přitom srdečná. Lidská. Už jen samotný interview pravděpodobně prodal tisíc výtisků Nízkého tlaku. A o tom to všechno je.“ Vedl ji k východu, a když procházeli kolem vrátného v uniformě, dotkl se čepice.

„Četl jsem vaši knížku vždycky až dlouho do noci, paní Priceová.“

Téměř mu nestačila poděkovat a už se ocitla v otáčivých dveřích. Vyplivly ji na nádvoří. Z davu, který se tam shromáždil, aby zahlédl přicházet do televizního studia účinkující dopoledního vysílání či z něj odcházet, se ihned zvedl pokřik. Komentátor byl blahem bez sebe. „Dextere, pomoz jí zvládnout ten dav. Zavolám kameramana. Z tohohle můžeme ještě něco vytřískat pro další televizní vysílání.“

Dexter mnohem citlivěji vnímal, že jeho klientka nestojí o velkou publicitu. Vytáhl se na špičky a promluvil Bellamy přímo do ucha, aby ho v ruchu odpolední špičky v centru města slyšela. „Neuškodilo by využít situace a podepsat pár knih. Mnoho autorů po celý svůj profesní život usiluje –“

„O takovou pozornost médií, a nikdy toho nedosáhne,“ dopověděla za něho. „Tisíce spisovatelů by kvůli tomu obětovaly pravou ruku. To jste mi říkal. A nejednou.“

„Neškodí to zopakovat.“ Popleskal ji po paži a kormidloval ji k dychtivým lidem, kteří se tlačili na zátarasy. „Usmívejte se. Vaše zbožňující publikum čeká.“

Čtenáři, kteří se okamžitě stali jejími fanoušky, jí chtěli stisknout ruku a dožadovali se, aby jim podepsala výtisk Nízkého tlaku. Poděkovala jim tak vlídně, jak jen byla schopná, a usmála se do fotoaparátů jejich mobilů.

Právě když jí jeden nadšený fanoušek potřásal rukou, zahlédla koutkem oka Rockyho Van Durbina. Psal pro bulvární plátek EyeSpy, který vycházel denně. Stál stranou od shromážděných lidí, domýšlivě se šklíbil, náramně spokojený sám se sebou, a dával instrukce fotografovi, který ho doprovázel. Právě Van Durbin zjistil a se škodolibým potěšením odha lil, že autor T. J. David, jehož prvotina vyvolala rozruch v literárních kruzích i v Hollywoodu, je ve skutečnosti Bellamy

Priceová, přitažlivá třicetiletá žena.

„Nejde mi na rozum, proč by se měla chtít tahle rodilá Texasanka s modrýma očima, dlouhýma nohama smyslně plnou postavou – takové přece máme rádi – schovávat za neškodný pseudonym. Ale přes ostýchavé autorčino tajnůstkaření vyletěl Nízký tlak na vrchol bestsellerových žebříčků a nyní se, jak vidno, paní Priceová přestala skrývat a pochopila, jak to chodí. Odložila ostruhy a klobouk, opustila stát Osamělé hvězdy a momentálně sídlí v luxusním střešním bytě na Upper West Side s vyhlídkou na Central Park a sluní se v záři své nenadálé proslulosti.“

Většina z toho byla lež a zůstala pouze vlákna pravdy, jež bránila tomu, aby to nebyl nactiutrhačný výplod. Bellamy opravdu měla modré oči, ale byla jen průměrně vysoká, nijak nápadně, jak naznačoval jeho popis. A nikdo by její postavu nemohl považovat za smyslně plnou.

Kovbojský klobouk opravdu měla, ale neposadila si ho na hlavu už léta. Nikdy nevlastnila ostruhy ani neznala nikoho, kdo by je měl. Rovněž neopustila domovský stát v tom smyslu, jak naznačoval Van Durbin. Do New Yorku se přestěhovala před několika lety, dávno před vydáním své knihy. Opravdu bydlela v Upper West Side na druhé straně parku, nikoliv ovšem v luxusním střešním bytě.

Zvlášť nehorázné bylo Van Durbinovo tvrzení, že Bellamy si užívá svoji proslulost. Tu považovala spíš za obtěžování, než aby ji hřála u srdce. A nepříjemné pocity ještě zesílily, když Van Durbin napsal ještě pokračování, článek na první stranu, který obsahoval další překvapivé odhalení.

Přestože vyšel Nízký tlak jako román, šlo ve skutečnosti o zbeletrizované vyprávění skutečného příběhu. Autorčina skutečného příběhu. Tragické skutečnosti, která postihla její rodinu.

Tohle odhalení ji raketovou rychlostí vyneslo do dalšího rozměru slávy. Zhrozila se toho. Nenapsala Nízký tlak proto, aby zbohatla a proslavila se. Psaní pro ni byla terapie.

Bezesporu však doufala, že román vyjde, bude se hodně číst a čtenáři i kritika ho přijmou příznivě. Vydala ho pod nicneříkajícím pseudonymem, aby se vyhnula zájmu veřejnosti. V něm se právě teď ocitla.

Nízký tlak byl dychtivě očekáván ještě předtím, než se vůbec začal prodávat. Nakladatelství pevně věřilo v jeho potenciál, investovalo peníze do reklamy a umístilo plakáty do dopravních prostředků, na zastávky a na lavičky do všech větších měst a tištěné inzeráty do časopisů, novin a na internet. Na sociálních sítích se s několikaměsíčním předstihem probíralo, kdy se začne román prodávat. Všechny kritiky ho vychválily. T. J. David se dočkal srovnání s nejlepšími autory krimi žánru, ať už v beletrii či v literatuře faktu. Bellamy si užívala úspěchu své knihy zaštítěná pseudonymem.

Jakmile ovšem Rocky Van Durbin vypustil džina z láhve, už ho nebylo možné dostat zpátky. Domyslela si, že její vydavatel i Dexter a každý, kdo z prodejů profitoval, byli vskrytu blahem bez sebe, že její totožnost a událost, na níž knihu založila, vyšla na světlo.

Teď měli nejen knihu k propagaci, ale i autorku, která představovala pro reklamního pracovníka splněný sen.

Vylíčili ji jako osobu přitažlivou, vzdělanou, uhlazeně hovořící a ne zas tak mladou, aby jí ze všeho šla hlava kolem, ani tak starou, že by byla nudná, a jako dědičku velkého majetku, z níž se stala skvěle prodávaná autorka. Bylo toho hodně, co se u ní dalo využít. Na prvním místě to, že si přála zůstat anonymní. Pokus schovat se za pseudonym jí naopak dodal zajímavosti. Rocky Van Durbin si vychutnával šílení médií, které ji obklopovalo a které sám pomáhal vytvořit. Přiživoval tu dychtivou a nenasytnou zvědavost veřejnosti každodenními pikantními klípky o ní, které byly většinou buď nestydatě vylhané, spekulativní, nebo hodně přehnané.

Když nyní rozdávala autogramy a fotografovala se s fanoušky, tvářila se, že ho nepostřehla, ale bylo to marné. Jako hulvát se prodral davem k ní. Dexter si všiml, že se blíží, a šeptem ji upozornil. „Nepusť si ho k tělu. Lidi se koukají. Moc rád by tě vyprovokoval, abys řekla něco, co by mohl otisknout mimo kontext.“

Když se takzvaný žurnalista vecpal přímo před ni, takže ho nemohla ignorovat, usmál se a předvedl dvě řady křivých žlutých zubů. Blesklo jí hlavou, že je má takové schválně, aby dosáhl toho děsného úšklebku.

Prohlédl si ji od hlavy k patě a zeptal se: „Zhubla jste, paní Priceová? To nejde přehlédnout, že vypadáte štíhlejší.“

Před pár týdny byla podle něho oplácaná. Zítra bude trpět poruchou příjmu potravy. Jeho drzou otázku nevzala Bellamy na vědomí a rozhovořila se s ženou oblečenou do trička s dlouhým rukávem se znakem státu Ohio a korunou Sochy svobody ze zelené gumy na hlavě. „V našem čtenářském klubu právě čteme vaši knihu,“ vykládala žena, když se postavily, aby je ženin stejně nadšený manžel mohl spolu vyfotit.

„Toho si velice vážím.“

„Ostatní členové neuvěří, že jsem se s vámi setkala.“ Bellamy jí ještě jednou poděkovala a pokročila dál. Van

Durbina to neodradilo, držel se u ní a zuřivě si dělal poznámky do malého spirálového bloku. Načež se vedral mezi ni a dalšího člověka, který čekal, až se mu bude moct věnovat, a zeptal se: „Kdo by měl podle vás hrát hlavní role ve filmu, paní Priceová?“

„Nemám tušení. Ve filmové branži se nepohybuji.“

„Ale zanedlouho budete. Všichni vědí, že producenti se staví do fronty, aby vás zahrnuli penězi za opci na Nízký tlak. Povídá se, že o hlavní role bojuje několik prvotřídních herců a hereček. Castingové gauče mají napilno jako nikdy.“

Probodla ho znechuceným pohledem.

„Nemáte na to žádný názor?“

„Žádný!“ Položila na to slovo důraz, aby ho odradila od dalších otázek. Právě v tu chvíli se mezi dvě mladé ženy vecpal nějaký muž a přistrčil Bellamy výtisk její knihy. Bellamy ho okamžitě poznala. „Znovu vy, zdravím vás. Hmm…“

„Jerry,“ napověděl jí se širokým úsměvem.

„Jerry, ano.“ Měl otevřený, přátelský obličej a řídnoucí vlasy. Ukázal se na několika autogramiádách a zahlédla ho mezi posluchači, když měla přednášku v knihkupectví v kampusu Newyorské univerzity. „Děkuji, že jste dnes přišel.“

„Nikdy si nenechám ujít příležitost, abych vás viděl.“ Podepsala se na titulní stranu, na které knihu otevřel. Přidržel jí ji. „Kolik jste už koupil výtisků, Jerry?“

Zasmál se. „Nakupuju dárky k narozeninám a k Vánocům.“ Měla podezření, že ho slavní lidé také uvádějí do vytržení.

„Já i můj nakladatel vám děkujeme.“

Pokračovala dál, a zatímco Jerry se vmísil do tlačenice, Van Durbin bezostyšně odstrkoval lidi, aby s ní udržel krok. Nepřestával na ni dotírat ohledně případného filmu založeného na její knize.

„No tak, paní Priceová. Naznačte našim čtenářům, koho byste si představovala v hlavních rolích. Koho byste obsadila jako členy vaší rodiny?“ Zamrkal, naklonil se k ní a tiše se zeptal: „Koho vidíte v roli vraha?“

Pronikavě na něho pohlédla.

Zazubil se a řekl fotografovi. „Doufám, žes to zachytil.“

Zbytek dne byl podobně hektický.

S Dexterem se zúčastnili porady v nakladatelství, kde se hovořilo o načasování paperbackového vydání Nízkého tlaku. Po dlouhé výměně názorů se rozhodlo, že titul se tak dobře prodává v pevné vazbě i jako e-kniha, že by alternativní vydání nebylo alespoň půl roku vhodné.

Z porady odešli na oběd s filmovým režisérem. Poté co v soukromí jeho hotelového apartmá poobědvali humrový salát a chlazený chřest, pustil se do vážné rozpravy o filmu, který chce natočit, s tím, že pokud mu prodají práva, zaručuje se, že látku zpracuje věrně.

Když odcházeli ze schůzky, Dexter zažertoval. „Že by se váš přítel Van Durbin o tomhle setkání moc rád dozvěděl?“

„Není to žádný přítel. Skutečná totožnost T. J. Davida měla zůstat bedlivě střeženým tajemstvím. Koho Van Durbin podplatil, aby se dozvěděl moje jméno?“

„Nějakého zaměstnance v nakladatelství. Asistentku někoho ve smluvním oddělení. Mohl to být kdokoli.“

„Někdo z vaší agentury?“

Popleskal ji po ruce. „To se nejspíš nikdy nedozvíme. Co na tom záleží, kdo to byl?“

Odevzdaně si povzdechla. „Nezáleží na tom. Už se stalo.

„Škoda.“

Zasmál se. „To je věc názoru, jestli ,škoda‘.“

Dexter ji vysadil před domem, kde měla pronajatý byt, a upozornil ji: „Zítra nás čeká další rušný den. Přes noc si trochu odpočiňte. Vyzvednu vás v sedm ráno.“

Zamávala mu a slíbila, že nebude ponocovat. Vešla do haly budovy. Vrátný na ni zavolal od svého pultu: „Před chvilkou vám doručili balíček.“

Vypadal docela nevinně, když ho odložila na jídelní stůl spolu s hromádkou pošty. Krabice byla uzavřená průhlednou páskou. Na štítku stálo její jméno a adresa, ale žádná informace o odesílateli. To bylo zvláštní, ale moc o tom nepřemýšlela, rozřízla pásku, odklopila chlopně a vyndala krabici v dárkovém balení.

Nic ji nemohlo připravit na ohavné překvapení, které krabice obsahovala.

Nyní seděla na podlaze zády ke zdi, spustila ruce z očí a zadívala se na krabici, z níž vyčuhoval hedvábný papír. Slavnostní ráz zásilky byl v takovém rozporu s jejím obsahem, že to muselo být součástí toho žertu.

Žertu? Ne. To nebyla legrace. Byla to záludná zlomyslnost. Ale nemohla připadnout na nikoho, koho urazila nebo kdo jí tolik pohrdá. Udělal by Van Durbin, přestože je takový sprosťák, něco tak nízkého a odporného, že by jí poslal mrtvou krysu?

Pomalu se sunula po zdi nahoru a roztřeseně se postavila. Ze stoje viděla na krysu uloženou na lesklém papíře. Snažila se obrnit, aby se na ni dokázala dívat. Ale každý rys toho tvora byl tak groteskní, že jí připadal mimořádně podrobný.

Polkla hořkou slinu, třela si paže, na nichž jí naskočila husí kůže, a silou vůle se vzpamatovala. Nakonec je to jen mrtvý hlodavec. Na stanicích podzemní dráhy nejsou krysy nic mimořádného. Když některou zahlédla, jak cupitá podél kolejí, nikdy to u ní nevyvolalo tak prudkou reakci.

Přiklopí víko a odnese krabici do odpadové šachty na chodbě. Tím se toho zbaví, bude moct na to zapomenout a věnovat se svým věcem, odmítnout, aby ji ten šprýmař rozhodil.

Vzchopila se, udělala krok, a ještě jeden a další, až byla skoro u krabice.

A vtom sebou krysí ocas mrskl.

Kapitola první

Dent vzal telefon a zavrčel: „Co je?“

„Ještě se válíš v posteli?“

„Kolik je?“

„Mluvíš, jako bys byl opilý.“

„Musím snad být střízlivý?“

„Jestli chceš práci.“

„Dneska?“

„Jen co se sem dohrabeš.“

„Bál jsem se, že to řekneš. Stojí to za tu námahu?“

„Odkdy si můžeš dovolit odmítnout zakázku?“

„No dobře, dobře. Za kolik?“

„Dva tisíce tam a zpátky.“

„Kam?“

„Hobbyho letiště v Houstonu.“

„Zůstává se přes noc?“

„Ne.“

Dent se posadil a spustil nohy na podlahu, přičemž zkoušel, nakolik je střízlivý. Zajel si prsty do vlasů a sevřel svou otupělou hlavu v dlani. „Dva tisíce pět set plus náklady na palivo.“

„Ten chlápek je nemocný. Jede na chemoterapii na Andersonovu onkologii.“

„Dva tisíce pět set plus náklady na palivo.“

Ozvalo se nesrozumitelné mumlání o chamtivosti a pak zřetelné: „To myslím dokážu zaonačit.“

„Udělej to a dojednáno. Jaké je počasí?“

„Vedro, dusno, Texas v květnu.“

„Déšť?“

„Možné ojedinělé bouřky později večer. Nic, čemu by ses nemohl vyhnout, nic hrozného.“ Krátké zaváhání. „Určitě jsi fit, abys mohl letět?“

„Doplň palivo.“

Cestou do koupelny zachytil bosou nohou o elektrickou šňůru od lampičky a strhl ji z nočního stolku. S třesknutím dopadla na zem, ale žárovka se naštěstí nerozbila. Odkopl lampu a hromadu odhozeného oblečení z cesty a vklopýtal do koupelny. Rozsvítil a proklel studené ostré světlo.

Pohmatu se ve sprše oholil, skloněný nad umyvadlem si vyčistil zuby a rozhodl se, že nepoužije fén, ale nechá si vlasy uschnout. Všechno lepší než se na sebe dívat do zrcadla.

Vrátil se do ložnice a oblékl si svoji obvyklou leteckou uniformu: džíny, bílou bavlněnou košili a černou kravatu, kterou si uvázal, ale nechal ji volně viset pod rozhaleným límcem. Nazul se do pevných bot a pak shrábl z komody peněženku, klíče a letecké brýle. U dveří se zastavil a ohlédl se na nahou ženu ve své posteli. Ta, ať už se jmenovala jakkoliv, byla pořád ještě v limbu. Uvažoval, že jí zanechá vzkaz s prosbou, aby zamkla, až bude odcházet z bytu.

Potom se krví podlitýma očima rozhlédl po místnosti a řekl si: Co se budu obtěžovat? Nebylo tam nic, o co by případný zloděj stál.

Ranní špička skončila, takže provoz by celkem obstojný. Jediný pozůstatek Dentova někdejšího života byla červená korveta se silným motorem, šesti rychlostmi a sportovním titanovým výfukem. Hnal se stotřicítkou, kdykoliv se před ním udělalo volno, severní částí Austinu na soukromé letiště.

Mohl nechávat svoje letadlo na mezinárodním letišti Austin-Straubel, pod organizací FBO, poskytující služby, kde byla i kontrolní věž. Ale velkou roli tady hrála loajalita. A kromě toho mu tohle letiště vyhovovalo víc.

Jeho letadlo parkovalo na rozjezdové dráze, kterou tvořil betonový pás před hangárem z vlnitého plechu. Ten zažil lepší časy. A ty lepší časy zažil před dvaceti nebo více lety, kdy se tam Dent začal ometat.

Kolem zrezivělých stěn hangáru rostl pás čiroku. Vyrudlý oranžový větrný rukáv byl jediný, který tady Dent kdy viděl; dalo se soudit, že je to ten původní, který připevnili na tyč krátce po druhé světové válce.

Vzadu, v naprostém rozporu se zchátralým vzhledem budovy a Gallovým otřískaným pickupem, parkoval lesklý, černý cadillac Escalade s tónovanými okny.

Dent zajel vozem do hangáru, se skřípějícími pneumatikami zastavil, vypnul motor a vystoupil. Gall seděl za zakramařeným stolem v kanceláři v hangáru, která měla zamženou skleněnou stěnu obrácenou do hangáru a tři zbývající z obyčejného sádrokartonu. Místnůstka měla devět čtverečních metrů a nebylo v ní k hnutí.

Na stěnách byly připevněné mapy, diagramy, topografické mapy a zažloutlé výstřižky z novin o leteckých událostech. Stěny byly plné děr po připínáčcích. Všude možně ležely hromádky starých časopisů o letectví se zkroucenými obálkami. Nahoře na zrezivělé a promáčknuté kartotéční skříňce trůnil vycpaný mýval, který měl přes skleněné oči pavučiny a v kožichu olysalá místa. Kalendář nad skříňkou z roku 1978 byl otočený na Miss března, jež na sobě neměla nic než svůdný úsměv a strategicky umístěného motýla.

Když Dent vešel dovnitř, Gall se zvedl. Opřel si o boky ruce sevřené v pěst a změřil si Denta od hlavy k patě, načež s neskrývaným nesouhlasem udělal hmmm a přesunul nezapálený doutník z jednoho koutku potřísněných rtů do druhého.

„Vypadáš, jako když jsi celou noc chlastal.“

„Máš moje prachy?“

„Jo.“

„Tak mě ušetři urážek a pojďme k věci.“

„Ne tak rychle, frajere. Já tenhle let dojednal a vzal na sebe zodpovědnost za bezpečí tří cestujících.“

„Můžu s tím zatraceným letadlem do vzduchu.“

Dentův tón Galla Hathawaye neodradil. Byl jediným člověkem na zemi, kterého Dent respektoval, protože jedině na Gallově názoru mu záleželo. Gall ho probodl zlověstným pohledem a Dent se přestal stavět na zadní. „No tak, Galle. Copak bych letěl, kdybych se na to necítil?“

Gall ještě chvíli otálel, načež vytáhl složený šek z kapsy montérek od oleje a podal ho Dentovi.

„Šek?“

„Je krytý. Už jsem volal do banky.“

Dent šek rozložil a viděl, že je vystavený na banku v Georgetownu, na částku dva tisíce pět set dolarů splatnou na jeho jméno a podepsaný. Všechno vypadalo v pořádku. Uložil si šek do peněženky.

„Natankoval jsem devadesát galonů benzinu,“ řekl Gall.

„Řekla, že za něj zaplatí, až se vrátíte.“ Dent na Galla tvrdě pohlédl.

„Věřím jí. Nechala tady kreditní kartu jako záruku.“ Gall otevřel zásuvku kovového psacího stolu. Válely se v ní špačky tužek, ohnuté kancelářské svorky, propisovačka se špičkou obalenou chlupy a platinová karta American Express. „Ujistila mě, že je platná. I tak jsem si to ověřil. Je platná ještě dva roky. Jaké FBO služby chceš použít? Nechává to na tobě.“

Dent jmenoval ty, kterým dával přednost.

„Mají levnější palivo?“ zeptal se Gall.

„Čerstvější popcorn. Co doprava z letiště?“

„Požádala mě, ať zařídím, aby tam čekala limuzína. To je vyřízeno.“

„Čekají v tom voze?“

„Říkala, že v hangáru je moc horko a dusno.“

„Ta ženská má zřejmě všechno na povel.“

„Asi jo.“ Gall mu najednou nedokázal pohlédnout do očí.

„Starý pán je hrozně nemocný. Buď milý.“

„To jsem vždycky.“

Gall popotáhl. „Darovanému koni na zuby nekoukej, to měj na paměti.“

„Ještě něco, mámo?“ Gall zavrčel, ale Dent utnul, cokoliv měl Gall na jazyku, dotazem: „Kafe je ještě horký?“

„Někdy snad není?“

„Řekni jim, že potřebuju kolem dvaceti minut, potom odletíme. Jestli si potřebují mezitím zařídit, zajít na záchod, cokoliv –“

„Já vím.“ Gall zamumlal něco, co Dent nepochytil, a to bylo nejspíš jedině dobře. Potom Gall dodal: „Než se jim ukážeš, kápni si tohle do očí. Vypadají jako silniční mapa.“

Dent zašel do zázemí hangáru a usedl za stůl, kde byl puštěný počítač na jeho oblíbené webové stránce předpovědi počasí. Poznamenal si předpověď týkající se večerních bouřek, ale v tuhle chvíli byla obloha jasná.

Na Hobbyho letiště v Houstonu letěl bezpočtukrát. Nicméně si překontroloval jak údaje potřebné k letu, tak informace týkající se letiště. V kokpitu měl navigaci. Soupis letištního vybavení v každém státě a služby, které poskytuje FBO, měl stažené na svém iPadu, k němuž měl přístup z kokpitu. Ale jako bezpečnostní opatření si vždycky vytiskl a vzal s sebou příslušné informace týkající se vzletu, cílového letiště a alternativního letiště. Nakonec zavolal řízení letového provozu a oznámil letový plán.

Venku si zkontroloval letadlo, i když věděl, že Gall to už udělal. Vlezl pod křídla, odebral benzin z pěti různých míst a ověřil si, jestli se v palivových nádržích nenahromadila voda.

Byla to časově náročná práce, ale znal chlápka, který to neudělal. Zřítil se a zemřel.

Ujistil se, že letadlo je připravené, a zvednutými palci dal znamení Gallovi. „Můžeme vyrazit, jestli jsou připravení.“ Zašel na toalety, opláchl si obličej studenou vodou, spolkl tři aspiriny a zapil je zbytkem kávy, která nebyla horká, jak se Gall vytahoval, ale byla dvojnásobně silná, než se doporučovalo. A nakapal si kapky do očí, jak mu Gall poradil, aby je neměl červené. Přesto si nasadil brýle proti slunci.

Když se vynořil z budovy, jeho tři pasažéři na něho bok po boku čekali na rozjezdové dráze.

Pacienta rozpoznal snadno. Byl to vysoký, důstojný muž, ale měl nažloutle šedou pleť člověka, který trpí rakovinou a ničivou chemoterapií. Měl na sobě pohodlné kalhoty a sportovní sako, které vypadaly, že jsou o několik čísel větší. Na lysé hlavě měl baseballovou čapku.

Uprostřed stála pohledná žena, o něco málo mladší než muž, ale už jí bylo dost přes šedesát. Něco na ní…

Dent zpomalil a pak zůstal stát jako přibitý. Pohledem se vrátil k muži a snažil se vybavit si ho v plném zdraví. Krucinál. Byl to Howard Lyston.

O tom nebylo pochyb, jelikož vedle něho stála jeho manželka Olivia a tvářila se stejně vyrovnaně, jak si ji pamatoval. Byla to hezká žena, která vynaložila čas a námahu, aby taková zůstala. Byla pořád štíhlá, i když váhu měla nyní jinak rozloženou, v pase byla o poznání silnější. Vlasy měla světlejší, pokožku kolem úst a pod bradou povislejší, než tomu bylo před dvěma desítkami let. Ale její nadutý výraz se nezměnil.

Dent na ně chvíli upřeně hleděl, pak prudce otočil hlavu. Gall postával ve dveřích kanceláře, očividně sledoval, jak se to vyvrbí. Dent se na něho zle zamračil a Gall se dal na úprk do své kanceláře a zavřel dveře. Dent si to s ním pěkně od plic vyříká, ale to mohlo počkat. Znovu se otočil a pohrdavě pohlédl na Lystonovy. „To má být vtip? Pokud ano, tak nějak nevidím, v čem je to legrační.“

Olivia se otočila k mladší ženě vedle sebe. „Říkala jsem ti, že je to velká chyba.“

Mladší žena k němu udělala dva kroky. „To není žádný vtip, pane Cartere. Potřebujeme se dostat do Houstonu.“

„Odtud tam vede dálnice.“

„Tatínek nemůže tak daleko cestovat vozem.“

„Táta?“

Sundala si velké tmavé brýle, které jí kryly třetinu obličeje.

„Jsem Bellamy. Pamatuješ se na mě?“

Samozřejmě že se na ni pamatoval, ale tohle že je Bellamy? Susanina mladší sestra? Kdykoliv se objevil, vždycky zmizela jako nervózní kočka. Hubená, neohrabaná, s rovnátky a pupínky na obličeji. Tohle je ona?

Její kostnatá postava se od té doby zaoblila na správných místech. Pleť měla bezvadnou a zuby rovné. Byla oblečená s nedbalou elegancí, ale nákladně a tmavé lesklé vlasy, svázané do ohonu přehozeného přes rameno, neměly roztřepené konce. Byla opravdu pěkná.

Ale studená jak psí čumák.

Vyzařovala z ní stejná nadřazenost jako z jejích rodičů. Namířená speciálně na Dentona Cartera. Olivia na něho koukala, jako by se ráno neosprchoval. Starému pánovi bylo buď moc zle, nebo se nezajímal ani tolik, aby něco řekl. Pokud šlo o Bellamy, chovala se pánovitě, což ho namíchlo, a to spolu prohodili jen pár slov.

Nedá si od nich nic líbit. Podruhé už ne.

„Na jihovýchod od centra je velké letiště,“ obrátil se k Bellamy. „Možná jsi o něm už slyšela. Velká, nablýskaná letadla. Několikrát denně létají do Houstonu a zpátky.“

Odpověděla na jeho jedovatost úsměvem, který byl podobně jízlivý. „Ach ano, děkuji za návrh. Pro tatínka je ale utrpení absolvovat veškerá ta letištní bezpečnostní opatření a všechno, co k tomu patří. Slyšela jsem,“ vrhla pohled za něho k hangáru, kde si Gall hrál na schovávanou, „slyšela jsem, že máš letadlo k pronajmutí. Přistoupila jsem na tvoje podmínky a zaplatila za tvoje služby předem.“

Zatraceně! Ty peníze potřeboval.

Dva a půl tisíce dolarů byly pro Lystonovy drobné. Pro něho to znamenalo elektřinu, potraviny a splátku na jeho letadlo. Nejradši by si nakopal, že si neřekl o větší sumu. Gallovi by s chutí nakopal ještě víc, že mu neřekl, kdo ti cestující jsou. Připravit mu takové nepříjemné překvapení, co si ten páprda myslí?!

A když už je u toho, co si myslí Lystonovi? Proč si vybrali ze všech možností, včetně soukromého letadla, které si mohli snadno dovolit, právě jeho? Pochyboval, že chtěli navázat přátelství.

On ovšem s nimi rozhodně nechtěl mít nic společného. Ale tady bohužel platilo to, co Gall říkal o darovaném koni.

Pokud však dokážou vydržet jeho společnost, on vydrží tu jejich. Do Houstonu se letí krátce.

Dent se otočil k Howardu Lystonovi a tím ho donutil vzít ho na vědomí. „Na kolik hodin jste objednán?“

„Na druhou.“

„Dopravím vás tam s časovou rezervou.“

„Dobře,“ řekla Bellamy. „Pokud tedy nemáme ještě něco k projednání, mohli bychom prosím vyrazit?“

Její blahosklonnost Dent moc dobře poznával a vzbuzovala v něm chuť zaskřípat zuby. Místo toho se usmál a ukázal na schůdky vedoucí do kabiny letadla. „Až po vás.“

Let proběhl hladce. Jediná obtíž, s níž se museli vypořádat, bylo dostat Howarda Lystona do letadla a ven. Byl nejenom tak slabý, že sotva sebral dost sil, aby se pohnul, ale Dent na něm zřetelně viděl, že má bolesti. Když se usadil na zadní sedadlo limuzíny, která na ně po příletu čekala, až dojemně se mu ulevilo, že se dostal tak daleko. Olivia vklouzla vedle něho, starostlivá a pečující jako vždycky.

Bellamy se chvíli zdržela s Dentem, ale musela křičet, aby přehlušila motory letadla a ostrý vítr od zálivu. „Zaměstnanci i lékaři vždycky program zpozdí, takže nemůžu říct, jak dlouho se zdržíme.“

Opět měla neprůhledné brýle proti slunci, ale spodní část obličeje měla napjatou, což se podle Dentova mínění dalo přičíst starostem o otce. Nebo možná o něm měla podobně nízké mínění jako její rodiče. Bůhví, co o něm za posledních osmnáct let slyšela.

„Jsem vám k dispozici, takže tady budu, ať se vrátíte kdykoliv.“ Dal jí firemní vizitku. „Je na ní číslo mého mobilu. Když mi dáš vědět, až budete odcházet z nemocnice, budu mít letadlo připravené, a až se sem dostanete, můžeme okamžitě odletět.“

„Děkuju.“ Zaváhala, pak otevřela velkou kabelku, kterou měla přes rameno, vylovila knihu v pevné vazbě a podala mu ji. „Četl jsi tohle?“

Vzal si ji. „Nízký tlak. T. J. David.“

„Také známý jako Bellamy Lystonová Priceová. Věděls, že jsem napsala román?“

„Ne.“ Ne že by mě to vůbec zajímalo, chtěl dodat.

Ale opanoval se, protože na něho hleděla s hlavou zvědavě nakloněnou. Přes čočky jejích brýlí jí neviděl do očí, ale měl dojem, že pozorně hodnotí jeho odpověď. „Ne,“ zopakoval. „Nevěděl jsem, že se z tebe stala spisovatelka. Priceová jsi říkala?“

„Provdaná Priceová.“

„Proč potom ten T. J. tentononc?“

„Vybrala jsem ho z telefonního seznamu.“

„Proč vlastně?“

„Bellamy? Jdeš?“ zavolala oknem limuzíny Olivia.

„Třeba ti kniha ukrátí čas, zatímco na nás budeš čekat,“ řekla Bellamy Dentovi. Pak se otočila a připojila se k rodičům ve voze.

Dent pozoroval, jak vůz odjíždí, a potichu klel. Vešel do budovy, vytáhl mobil a zavolal Gallovi. Ten vzal telefon se slovy: „Vyklop to rychle. Mám práci.“

„Co je to za podraz, Galle?“

„Můžeš si dovolit vybírat si cestující? Za dané finanční situace?“

„Já bych měl rozhodovat o tom, koho povezu. Vědět, že to budou oni, zůstal jsem v posteli.“

„Máš z nich nahnáno.“

„Proč se mě snažíš naštvat ještě víc, než už jsem?“

„Ten kšeft jsi potřeboval. Platí dobře. Řekni mi, v čem se pletu.“ Po chvilce spokojeně zamručel: „Musím jít makat,“ a zavěsil.

Svého času se Dent hrozně rád potloukal po jakýchkoliv letištích, ať už to bylo velké a významné, nebo pouhé okresní letiště s travnatou přistávací dráhou, které využívala hlavně práškovací letadla. Nic ho nebavilo víc než klábosit s ostatními piloty o létání.

Nyní se hovoru s nimi vyhýbal. Nikdo by se s ním ani bavit nechtěl, jakmile by se představil. Zašel do zázemí pro piloty jen na tak dlouho, než si koupil dvoje noviny, a pak si udělal pohodlí v křesle v zastrčeném koutě hlavního vestibulu. Přečetl obě sportovní stránky. Pokusil se vyluštit křížovku, ale moc daleko se nedostal. Lenivě sledoval záznam nějakého starého fotbalového zápasu.

Když byl čas k obědu, zašel si do grilu pro cheeseburger a vzal si ho ven do jídelny v patiu. Jedl cheeseburger a přitom sledoval, jak z Hobbyho letiště odlétají letadla. Když se některé odlepilo od rozjezdové dráhy, pokaždé pocítil ono známé a vzrušující svírání v útrobách. Stejně jako všechno ostatní, a možná ještě víc, mu chyběl nával adrenalinu, když letadlo nabíralo rychlost, tah motorů byl vzrušující jako sex. Bylo to pro něho jako droga a skončilo to ze dne na den.

Nakonec ho houstonské dusné vedro zahnalo zpátky do klimatizované budovy. Vrátil se na své místo, z čiré nudy otevřel román Bellamy Priceové a pustil se do čtení.

Po prologu nevěřil vlastním očím. Po pěti kapitolách se naštval. Když dospěl k poslední kapitole, viděl rudě.

Kapitola druhá

Byl to klid před bouří, jinak známý jako večeře u Maxeyho. Sesterské restaurace v New Yorku a Atlantě už byly vyhlášené, takže téměř okamžitě, jakmile před patnácti měsíci otevřela, se restaurace U Maxeyho v Atlantě ve snobském Buckheadu stala vybraným místem pro dobře situované a krásné – a ty, kteří by se rádi takovými stali –, aby se tam ukázali a dali o sobě vědět.

Spolumajitel Steven Maxey seděl u naleštěného chromovaného barového pultu, pročítal si speciality šéfa kuchyně na dnešní večer a duševně se připravoval na nápor, který začne, jakmile se o půl šesté otevřou dveře. Když mu zavibroval mobil, podíval se, kdo volá, a se záchvěvem strachu ho vzal. „Ahoj, mami.“

„Vím, že máš moc práce.“

„To nevadí. Voláš kvůli Howardovi?“

„Jsme v Houstonu. Zajeli jsme sem zjistit, jaké jsou další možnosti léčby.“

Léčebné možnosti se tenčily, ale nikdo neměl to srdce vyslovit to nahlas. „Moc ho pozdravuj,“ řekl Steven.

„Určitě budu. Teď spí. Bellamy u něho sedí. Jenom jsem na chvíli odešla, abych ti zavolala.“

Poznal, že toho má víc na srdci, přestože se na chvíli na lince rozhostilo hluché ticho. Pak řekla: „Letěli jsme sem soukromým letadlem.“ To prohlášení, zdánlivě neškodné, v sobě neslo hrozivý podtón. Steven vyčkával.

„Najala ho Bellamy. Hádej, kdo letadlo pilotoval?“

Stevenovi se sevřely útroby. „Prosím tě, snad se nechystáš říct, že –“

„Denton Carter.“

Opřel se loktem o barový pult, sklonil hlavu a mnul si čelo bříšky prstů ve snaze zahnat migrénu, kterou tahle informace bezpochyby vyvolá.

„Snažila jsem se ji od toho odradit,“ pokračovala Olivia.

„Nedala si to vymluvit.“

„Proč, proboha?“

„Mluvila o tom, že se to musí uzavřít, překlenout minulost.

Víš, jaká tvoje nevlastní sestra je.“

„Vždycky chtěla kdeco urovnávat.“

„Chce, aby bylo všechno… pěkné. A lidé milí.“

„A co on?“

„Jestli byl milý? Ne. Neměl o nic větší radost, že se setkáváme, než my.“

„Proč potom souhlasil, že vás odveze?“

„Ten stařec, co mu letiště patří –“

„Ještě žije?“

„Ten to zařídil a očividně Dentovi neřekl, kdo si letadlo objednal. Když si Dent uvědomil, kdo jsme, byl nepříjemný a neomalený jako vždycky. Nemáme se v lásce.“

„Věděl, že Bellamy napsala tu knihu?“

„Podle ní nevěděl. Ale mohl se tak jenom tvářit nebo se chovat tupě. Kdoví? Musíme s ním letět zpátky, až to tady vyřídíme.“ Steven zaslechl, jak popotáhla, a uvědomil si, že matka je rozčilená. „Nechtěla jsem se s tím klukem už nikdy setkat.“ Plačtivě si stěžovala, v jaké se ocitli neudržitelné situaci.

Steven měl pochopení, jak jí je. U něho se teď střídal úlek s obavami a hněvem, a tak tomu bylo ode dne, kdy Nízký tlak vyšel. Jeho strach ještě zesílil, když se zjistila Bellamyina totožnost a biografická povaha románu.

Jeho obchodní partner William Stroud mu poklepal na rameno a naznačil, že je čas otevřít. Hosteska zamířila na místo ve dveřích. Číšníci přecházeli po jídelně a konali poslední úpravy na prostřených stolech. Sommeliér byl připraven zodpovědět otázky ohledně široké nabídky vína.

„Mami,“ skočil jí Steven do řeči. „Promiň, ale musím běžet.

Právě otvíráme, je čas večeře.“

„Promiň. Měla jsem si uvědomit –“

„Nemusíš se omlouvat. Je jen přirozené, že jsi rozčilená. Bellamy tě neměla vystavit tomu, aby ses s Dentonem Carterem znovu setkala. Navrch k tomu všemu.“

„Mockrát se omluvila, Stevene. Nechtěla, aby se vědělo, že se kniha zakládá… na skutečnosti.“

„Určitě se omlouvala upřímně, ale k čemu to je? Rozhodla se tu knihu napsat. Riskovala, že její totožnost vyjde najevo. A rovněž riskovala, že i o nás ostatních se všichni dozvědí. To rozhodně nebylo fér.“

„Už si to uvědomuje,“ řekl Olivia a ztěžka si přitom povzdechla. „V každém případě – už se stalo.“

„Ano, stalo se. Ale nemůžeš potřebovat, aby se ti to Dentonem Carterem připomínalo. Zapomeň na to a soustřeď se na Howarda. A nezapomeň ho ode mě pozdravovat.“

Zavěsil, než stačila ještě něco říct, a přešel na konec barového pultu, aby udělal místo nedočkavým prvním hostům. Nenápadně požádal barmana, aby mu nalil vodku s ledem. Pozoroval, jak se jídelna zaplňuje, sledoval, jak u barového pultu čekají lidé ve třech řadách. Když opadla první vlna, William se k němu připojil a podle pití a Stevenova zamyšlení rozpoznal, že jeho společníka nedávný telefonát rozrušil.

„Stav tvého nevlastního otce se zhoršil?“

Steven mu pověděl, jak na tom Howard momentálně je. „Je to špatné, ale stalo se ještě něco jiného. Teď je ve hře i Denton Carter.“ William o celé věci věděl, tak nebylo zapotřebí vysvětlovat nebo rozvádět, proč je to znepokojivé. „Postarala se o to Bellamy, tak je to.“

Steven mu pověděl, jak k tomu opětovnému setkání došlo. William nevěřícně vrtěl hlavou. „Proč ho proboha kontaktovala právě teď? Od té doby, co odjela z New Yorku a vrátila se do Texasu, přestala knihu propagovat a doslova zmizela veřejnosti z očí. Proč do toho všeho zase vrtá?“

„Kdybys mě zabil, tak nevím.“

William se starostlivě zeptal: „Co budeš dělat?“

„To, co po většinu života.“ Steven do sebe hodil zbytek ze sklenice. „Minimalizovat škody.“

Bellamy si domyslela, že Dent z budovy sledoval, kdy se limuzína objeví. Byl tam, ještě než vůz úplně zastavil, a otevřel zadní dveře, dřív než to stačil udělat řidič. Jen co vystoupila, zamával jí výtiskem Nízkého tlaku před obličejem.

„Chci vědět, proč jsi tuhle zatracenou věc napsala.“

V duchu uvažovala, jestli je jeho hněv dobré, nebo špatné znamení. Asi dobré, protože naznačuje, že jí říkal pravdu, když prohlásil, že o jejím románu nic neví, takže je nepravděpodobné, že právě on jí poslal krysu ve stříbrném hedvábném papíře.

Ale zuřil a ona ho potřebovala uklidnit, než si jich lidé všimnou a někdo ji pozná. Vrátila se do Texasu, aby se o ni veřejnost přestala zajímat. Doposud se jí to dařilo.

Obešla ho a vstoupila do terminálu. „Omlouvám se, že jsem ti nezavolala, když jsem odjížděla z nemocnice. Zapomněla jsem.“ Všimla si stolů nedaleko snackbaru a řekla: „Počkám tamhle, než zařídíš to, co před odletem musíš. Dej mi vědět, až budeš připravený.“

Vykročila ke stolům, ale předešel ji a postavil se jí do cesty.

„Nenechám se takhle odbýt. Chci vědět, proč jsi to napsala.“ Rozpačitě se rozhlédla. „Mluvil bys, prosím tě, tišeji?“

„Abys vydělala peníze? Tátovo jmění ti nestačí? Nebo tvůj manžel prošustroval tvoje dědictví?“

„O tom se s tebou nebudu bavit. Ne na veřejnosti a ne, když na mě takhle řveš.“

„Chci vědět –“

„Teď na to není ta pravá chvíle, Dente.“

Možná proto, že zvýšila hlas a nasadila ostrý tón, nebo proto, že ho oslovila jménem, si všiml, že se jí oči zalévají slzami. Tím si uvědomil, že je rozčilená a vrátila se sama.

Poodstoupil, vrhl pohled z okna na odjíždějící limuzínu, pak se k ní vrátil a řekl to, co bylo zřejmé. „Rodiče s tebou nepřijeli.“

„Tatínka přijali do nemocnice. Olivia zůstala s ním.“ Na to nic neřekl a ona toho chvilkového klidu využila. „Budu čekat tamhle.“

Obešla ho a ani se neohlédla, jestli jde za ní. Byl tak rozzuřený, že mohl docela dobře odletět bez ní a nechat ji tady trčet, ať se vrátí pravidelnou linkou. I to by bylo v pořádku. Vlastně by to nejspíš bylo nejlepší.

Jak Olivia během dne několikrát poznamenala, byla to chyba, po všech těch letech se s ním znovu spojit. Bellamy to považovala pro klid duše za nezbytné, ale teď litovala, že nedala na Oliviinu radu a nenechala vše při starém. Udělala si dalšího nepřítele.

U nápojových automatů si naplnila kelímek ledem a dietní kolou a posadila se ke stolu. Ulevilo se jí, že v tuhle chvíli ve snackbaru kromě ní nikdo není. Den byl pocitově vyčerpávající. Nervy měla napjaté a city rozbouřené. Potřebovala chvíli klidu, aby sebrala síly před dalším nevyhnutelným střetem s Dentem.

Velkými okny ho pozorovala, jak s její knihou v podpaží provádí kontrolu letadla před odletem. O letadlech nevěděla nic, ale to jeho bylo bílé s modrými pruhy a dvěma motory pod křídly. Dohlížel na doplnění paliva a pak něco zkontroloval na levém křídle. Dřepl si na paty a pozorně prohlížel pneumatiky a podvozek. Narovnal se, oprášil si ruce a obešel křídlo k ocasu. Pohyboval se zkušeně a úsporně.

Kolik mu je? Třicet šest? Třicet sedm? Je o dva roky starší, než by byla Susan.

Bellamy byla zvědavá, co s ním léta udělala, jestli bude mít břicho, jestli zplešatěl, jestli se pohodlně zabydlel ve středním věku. Ale nenašla na něm žádné zásadní známky stárnutí.

Světle hnědé vlasy měl pořád husté a nepoddajné. V koutcích očí měl vějířky vrásek od toho, jak většinu života hleděl předním sklem kokpitu do slunce. Zralý věk – a nepochybně léta tvrdého života a ponocování – způsobil, že měl obličej hubenější a hranatější. Ovšem nebyl o nic méně přitažlivý, než když mu bylo osmnáct, kdy před ním nedokázala skoro promluvit a styděla se za svoje akné a rovnátka.

Dokončil kontrolu, pozemní posádce dal znamení zvednutými palci a pak dlouhým cílevědomým krokem rázoval k budově. Spolu s ním do budovy pronikl i závan větru a mladé ženy u recepčního pultu zanechaly toho, co právě dělaly. Uznale přihlížely, když si bezděčným pohybem posunul vázanku na místo a uhladil ji na těle, které bylo stále štíhlé. Sundal si brýle proti slunci, nedbale si prsty prohrábl vlasy rozcuchané větrem, načež vykročil k čekající Bellamy.

Koupil si šálek kávy a přinesl si ho ke stolu. Posadil se proti ní a pustil knihu z podpaží. Když dopadla na stůl, zaduněla jako kovadlina.

Významně dlouho na ni jenom upřeně hleděl; pořád soptil. Jeho šedozelené oči si pamatovala. Měly barvu mechu a hnědé skvrnky. Tohle jí bylo důvěrně známé. Vztek v nich byl něco nového. Nakonec řekl: „Je na tom zle?“

„Tatínek? Velmi zle. Onkolog mu předepsal další chemoterapii, ale je to tak vyčerpávající, že s Olivií uvažují, jestli to za to stojí. V každém případě si doktor myslel, že je tatínek příliš slabý, než aby se dnes večer vracel domů.“

„Další chemoterapie by mohla pomoct.“

„Ne,“ řekla tiše. „Už nepomůže. Ať už tak nebo tak, brzy zemře.“

Odvrátil pohled a stísněně na židli poposedl. „To mě mrzí.“ Dala si doušek koly a počkala, až se k ní vrátí pohledem.

Potom poznamenala: „Neříkej nic, co nemyslíš vážně.“ Přejel si rukou přes ústa a po bradě. „Takže na rovinu?

Dobrá. Je to smůla, když někdo musí takhle odejít, ale tvůj táta mi nikdy neudělal nic dobrého.“

„Stejně tak ty jemu.“

„Co jsem mu kdy provedl? Jo, počkat. Jestli to potřebuju vědět, stačí, abych si přečetl tvoji knihu. Ta mi to objasní.“ Zlostně do knihy dloubl.

„Jestliže ji pročteš –“

„Přečetl jsem dost.“

„ – uvidíš, že postava napsaná podle tebe –“

„Podle mě? Vylíčilas mě přesně, jenom jsi nepoužila moje jméno.“

„ – z toho taky vyjde jako oběť.“

„Nesmysl.“

Nakláněl se k ní přes stůl, ale po posledním strohém slově se prudce opřel na židli, natáhl si nohy a ani se neomluvil, když do ní pod stolem vrazil.

„Proč jsi to všechno znovu vytáhla na světlo?“

„Co se staráš?“ odsekla.

„Musíš se ptát?“

„Stalo se to dávno, Dente. Tvůj život to poznamenalo na jak dlouho? Na pár týdnů? Pár měsíců? Šel jsi dál, pokračoval jsi ve svém životě.“

Posměšně popotáhl.

„Máš rodinu?“

„Ne.“

„Neoženil ses?“

„Ne.“

„Máš vlastní letadlo.“

„Pracuju na tom, aby mi říkalo pane.“

„Zřejmě máš pořád blízko k panu Hathawayovi.“

„Jo. Do dneška. Momentálně si to u mě Gall rozlil.“

„Neřekl ti, že jde o nás?“

„Ne. Ani když mi dával tvůj šek.“

„Jméno Bellamy Priceová ti nic neřeklo?“

„Podíval jsem se jenom, jestli souhlasí ta částka.“

„Myslela jsem, žes mě třeba viděl v televizi.“

„Bylas v televizi?“ Zlehka přikývla.

„Mluvila jsi o tomhle?“ Trhl bradou ke knize na stole. Znovu odpověděla přikývnutím.

„No to je ohromný! Fakt ohromný!“ Zvedl si šálek s kávou k ústům, ale nenapil se, postavil ho zpátky a odstrčil, až káva vyšplíchla.

„Několik týdnů se o to média hodně zajímala.“ Tlumeně dodala: „Nechápu, žes to propásl.“

„Holt jsem měl štěstí.“

Plnou minutu ani jeden nic neřekl. Lidé procházející z nějakého důvodu vestibulem se u snackbaru nezastavili, jako by vycítili nepřátelské napětí mezi těmi dvěma a chtěli jim dopřát soukromí, aby si to vyřídili. Kdykoli Bellamy vrhla pohled na ženy za recepčním pultem, přistihla je, jak ji a Denta pozorují se špatně skrývanou zvědavostí.

Nakonec napjaté ticho porušil on. „Proč sis tedy objednala let u mě? Mohlas sem otce dopravit nějak jinak. Soukromým tryskáčem. Moji obyčejnou malou cessnu jsi nepotřebovala.“

„Chtěla jsem vědět, jak se ti daří. Neslyšela jsem o tobě od toho leteckého… incidentu.“

„Ach! Takže o tom víš.“

„Bylo to ve zprávách.“

„Vím. Napíšeš o tom taky knihu?“

Zle po něm koukla. „Mohl bych ti dodat spoustu materiálu, T. J. Davide. Uvidíme.“

Zamyšleně si pohladil bradu. „Co takhle o jedné mladé vdově, která si mě najala, abych ji dopravil do Nantucketu? Když jsme se dostali na pobřeží Massachusetts, udělala se tmavá, bouřlivá noc. Nikoho nezavraždili, ale dáma se snažila, seč jí síly stačily, ušoustat mě k smrti.“

Při tom slově sebou Bellamy trhla, ale odmítla nechat se vytočit, což měl přesně v úmyslu. Nehnula brvou a se záměrnou trpělivostí řekla: „Najala jsem tě, protože jsem chtěla vědět, jestli jsi četl moji knihu, a pokud ano, jak na to zareaguješ.“

„No tak už to víš. Přišlo tě to na dva a půl tácu plus výdaje za palivo, abys to zjistila. Stálo to za to?“

„Ano.“

„Dobrá. Chci, aby moji pasažéři měli dojem, že si přišli na svý prachy. Ta vdova určitě jo.“ Zazubil se na ni, aby ji popíchl, ale ignorovala to. Pak mu úsměv ztuhl a tlumeně zaklel. „Jestli si Gall myslí, že dostane poplatek za zprostředkování tohohle letu, tak se šeredně plete.“

„Možná ti to neřekl proto –“

„Věděl, že bych odmítl.“

„Zřejmě si myslel, že by ti prospělo se s námi setkat.“

„Jak by mi to mohlo nějak prospět?“

„Poskytlo nám to příležitost urovnat vztahy.“

„Urovnat vztahy?“

„Ano. Nechat to za sebou. Zapomenout –“

„Zapomenout?“ Znovu se naklonil dopředu a tentokrát tak prudce, až se stůl zakymácel. „Minulých osmnáct let jsem se nesnažil o nic jiného. Říkalas, že se to stalo dávno. No tak ne dost dávno, dámo. Ne dost dávno, abych to dokázal nechat za sebou. Zapomenout. Abych připustil, aby na to kdokoliv jiný zapomněl. A najednou se objevíš ty s tou svojí zatracenou knihou o tom Dni obětí války –“

„Která vyšla jako fikce. Vůbec jsme nezamýšlela –“

„ – a celá ta ošklivá záležitost se znovu vyvalí a kdekdo se na ní může popásat. Jestli jsi chtěla napsat nějaký příběh, v pořádku. Proč sis ho nevymyslela?“ Bouchl pěstí do knihy.

„Proč jsi musela napsat právě tohle?“

Příčilo se jí skládat mu účty a dala mu to najevo vztekem, který si s tím jeho nezadal. „Protože na to chci taky zapomenout,“ odsekla.

Zachechtal se beze špetky humoru. „Všecko to sepsat, to je mi podivný způsob, jak zapomenout.“

„Když se to stalo, bylo mi dvanáct. Mělo to na mě drastický dopad a potřebovala jsem to vymýtit.“

„Vymýtit?“ nadzvedl obočí. „To je mi ale slovo. Použila jsi ho ve své knize?“

„Potřebovala jsem to všechno napsat, aby se z toho stalo něco hmatatelného, co bych pak mohla zmačkat a zahodit.“

„To zaznělo. Posluž si.“ Přišoupl k ní knihu blíž. „Můžeš začít tímhle výtiskem. Zahoď ho do nejbližšího odpadkového koše.“ Zvedl se a otočil se ke dveřím. „Pojďme.“

„Vidíš to…? Dente? Nehrozí nám nic?“

To byla první slova, která vyřkla od chvíle, kdy nastoupila do letadla. Pro případ, že by s ním během letu potřebovala mluvit, jí ukázal, jak má použít sluchátka. „Stačí, když tohle zastrčíš sem a tohle zase tam.“ Ukázal jí to na kabelech připevněných ke sluchátkům. „Mikrofon si dej blízko k ústům. Takhle.“ Posunul mikrofon tak, že se téměř dotýkal jejího spodního rtu. „A můžeš mluvit. Je to jasné?“

Přikývla, ale domyslel si, že na tom nesejde, jestli pochopila nebo ne, protože nebude mít zájem něco mu vykládat.

Ale nyní, asi tak po dvaceti minutách jejich čtyřicetiminutového letu, začaly oblohu křižovat blesky a ona ho rozčileně oslovila. Otočil se, aby viděl do kabiny. Svírala područky svého sedadla a rozčileně hleděla z okna. Na západním horizontu blesk stíhal blesk a bylo vidět hradbu bouřkových mraků. Letěli souběžně s nimi, ale ona znervózněla. Přesně věděl, jaké jsou povětrnostní podmínky. Pomocí radaru si zjistil, kde bouře je a jakým směrem a rychlostí se pohybuje. Podle toho ohlásil letový plán. „Není čeho se bát,“ řekl do mikrofonu. „Ty bouřky jsou hodně daleko a stejně z nich nic moc nebude.“

„Jenom jsem myslela… Nemohli bychom letět jinudy?“

„Oznámil jsem letový plán.“

„Já vím, ale… nemohli bychom letět dál od těch bouřek?“

„Mohli. Ale raději se budu vyhýbat bouřce, než abych měl za ocasem MD80, které neví, že tam jsem.“ Otočil se, aby mu viděla do obličeje, a ne jenom jeho hlavu zezadu. „Ale takový holt jsem já.“

Sežehla ho vražedným pohledem, vyškubla kabely ze zdířek u svého místa a sundala si sluchátka. Soustředil se na let, ale když turbulence zesílily, ohlédl se, aby viděl, jak na tom Bellamy je. Oči měla zavřené a rty se jí pohybovaly. Buď se modlila, nebo zpívala; nebo ho možná proklínala. Gall, jemuž Dent oznámil, že se blíží, rozsvítil světla na ranveji. Dosedl s letadlem hladce díky dlouholeté praxi a zručnosti a roloval k hangáru, kde se v otevřeném chřtánu budovy rýsovala Gallova silueta.

Zastavil letadlo a vypnul motory. Gall vyšel, aby zajistil kola klíny. Dent se protáhl z kokpitu do kabiny, otevřel dveře, vystoupil první a otočil se, že pomůže Bellamy ze schodů. Ruku, kterou k ní natáhl, ignorovala.

To ho namíchlo. Hmátl po její ruce a pleskl jí do dlaně účtenky.

„Dlužíš mi za palivo, které jsem bral v Houstonu.“

„Pan Hathaway má moji kreditní kartu. Omluv mě, potřebuju na záchod.“

Spěchala do budovy.

Gall obešel křídlo a nakoukl do kabiny. „Kde jsou ostatní?“

„Zůstali v Houstonu.“

„To mě nepřekvapuje. Starý pán vypadal, že má na kahánku. Jak to jinak šlo?“

„Nesnaž se si to u mě vyžehlit, Galle. Mám na tebe děsnej vztek.“

„Jsi dnes večer bohatší než –“

„Chci upřímnou odpověď. Věděl jsi o její knize?“

„Knize?“

„Knize. To je ta věc, co si v ní lidi čtou.“

„Jsou v ní obrázky?“

„Ne.“

„Tak to jsem o tom nevěděl.“

Dent se mu zkoumavě zadíval do očí, které mu slzely, ale jinak v nich nebylo stopy po falešnosti. „Zabiju tě později. Momentálně chci uložit letadlo a zabalit to.“

Zatímco se věnoval letadlu, Bellamy s Gallem vyřídili, co bylo třeba, v kanceláři v hangáru. Dent je nespouštěl z očí, a když vyšla, zastoupil jí cestu.

„Děkuju ti,“ řekla upjatě.

Tak snadno ji nehodlal pustit. „Možná nepoužívám slova jako ,vymýtit‘, ale umím létat. Jsem dobrý pilot. Nemělas důvod ke strachu.“

„Nebála jsem se letu,“ řekla, ale do očí mu nepohlédla.

Kapitola třetí

Dent s Gallem spojenými silami dopravili letadlo do hangáru. Dent do něho ještě vyšplhal, aby si vzal brýle proti slunci a iPad, a na místě, kde seděla Bellamy, uviděl výtisk Nízkého tlaku. „Zatraceně!“ Popadl knihu, vylezl z letadla a rovnou zamířil ke svému vozu.

Gall se otočil od hlasitě bzučící ledničky s balením piv v ruce. „Myslel jsem, že dáme pár… Kam se ženeš?“

„Za ní.“

„Co to má bejt, za ní?“

Dent zajel za volant a nastartoval, ale když chtěl přibouchnout dveře, byl tam Gall s pivem v jedné ruce, druhou opřenou o otevřené dveře vozu. „Nekoleduj si o průšvih, frajere.“

„No to se povedlo. To tys mě dal s nimi dohromady.“

„Udělal jsem chybu.“

„Myslíš?“ Zatáhl za dveře. „Pusť to.“

„Proč za ní jedeš?“

„Nechala si tady knihu. Chci jí ji vrátit.“

Trhl dveřmi a Gall je pustil. „Měl by ses na to vykašlat.“

Tu radu nevzal Dent na vědomí. Zařadil jedničku a vyjel z hangáru. Cestu znal dobře, což bylo štěstí, neboť jednou rukou řídil a druhou doloval ze zadní kapsy kalhot peněženku. Vylovil z ní šek, přečetl si adresu a nastavil GPS na iPadu. Za několik málo minut uviděl na mapě, kde Bellamy bydlí.

Georgetown, ani ne třicet mil severně od Austinu, byl proslulý svojí architekturou z viktoriánského období. Jeho náměstí a ulice obytných čtvrtí lemované stromy se pyšnily pečlivě udržovanými stavbami se spoustou zdobných detailů. Bellamy v jednom takovém domě bydlela. Stál v hájku pekanových ořešáků a měl hlubokou verandu, která se táhla po šířce domu. Dent zaparkoval u chodníku, vzal knihu a pustil se po cestě, podél níž kvetly květiny, ke schodům na verandu. Po dvou je vyběhl a natáhl ruku vedle kapradiny v květináči, že zazvoní.

Vtom si všiml, že jsou hlavní dveře otevřené. Zaklepal.

„Ahoj.“ Uslyšel hluk, ale nebylo to, že by ho vzala na vědomí.

„Haló? Bellamy?“ Jel tak rychle, že sem nemohla dorazit moc dlouho před ním. „Haló?“

Objevila se v pootevřených dveřích a připadalo mu, že se jich musí držet, aby neupadla. Oči měla rozšířené a uslzené a obličej tak bledý, že jí vystoupily pihy na nose a tvářích, kterých si předtím nevšiml.

Olízla si rty. „Co tady děláš?“

„Není ti nic?“

Zavrtěla hlavou, ale neuvěřil jí.

„Vypadáš celá…“ Ukázal rukou na její obličej. „To ten let?

Tolik tě to rozhodilo?“

„Ne.“

„Tak co se děje?“

„Nic.“

Otálel, vrtalo mu hlavou, proč jí prostě nepodá knížku a neřekne, aby si ji strčila někam, neotočí se a neodejde. Nadobro. S konečnou platností, amen.

Měl neodbytné neblahé tušení, že jestli zůstane byť o vteřinu déle, bude toho litovat. Ale navzdory nutkání, aby vypadl odtamtud, pryč od ní a všeho, co souvisí s Lystonovými, trochu do dveří strčil, čemuž bránila. Zatlačil víc, až dveře pustila a ty se otevřely dokořán.

„Co tohle má být?“ zvolal.

Středová chodba za ní vypadala, jako by tamtudy prošel průvod s konfetami. Naleštěná podlaha z tvrdého dřeva byla posetá útržky papíru. Protáhl se kolem ní, vešel, sklonil se a jeden větší kousek zvedl. Byl to roh stránky; na ní stálo vytištěno T. J. David a číslo stránky.

„Takhle jsi to tady našla, když jsi přišla domů?“

„Dorazila jsem jen pár minut před tebou,“ odpověděla. „Dál jsem nešla.“

Jako první ho napadlo, že vetřelec by mohl stále ještě být v domě. „Co poplašné zařízení?“

„Tenhle dům ho nemá. Nastěhovala jsem se před čtrnácti dny.“ Máchla rukou k uzavřeným krabicím vyrovnaným u stěny. „Ani jsem si ještě všechno nevybalila.“

„Tvůj manžel tady není?“

Ta otázka jako by ji zpočátku zmátla, ale potom vykoktala:

„Není. Chci říct… Já ne… Jsem rozvedená.“

Hmm. O tom bude přemýšlet později. „Zavolej policii. Já se tady rozhlédnu.“

„Dente – “

„Nic se mi nestane.“

Odložil její román na stolek u zdi a pokračoval středovou chodbou kolem jídelny a obývacího pokoje, které byly přes chodbu naproti sobě. Chodbou se dostal do zadní části domu, kde našel kuchyni a prádelnu. Zadní vchod zel dokořán. Vyražený zámek visel z pravidelného kulatého otvoru ve dveřích. Pruhovaná kočka zvědavě nakoukla do dveří. Jakmile zahlédla Denta, vzala do zaječích. Opatrně, aby se ničeho nedotkl, vyšel na zápraží, kde stál u zdi pytel se zeminou a sloupek hliněných květináčů. Jeden květináč byl rozbitý. Střepy se povalovaly na schodech do zahrady. Oplocená zahrada byla prázdná.

Usoudil, že ten, kdo se tam vloupal, už nepředstavuje hrozbu, ale raději to chtěl zkontrolovat i v patře. Vrátil se stejnou cestou přes kuchyň do široké chodby. Bellamy tam stála s mobilem v ruce. Tak, jak ji zanechal.

„Myslím, že přišel a odešel dveřmi přes prádelnu. Jdu to zkontrolovat nahoru.“

Vyběhl do schodů. První dveře nalevo vedly do místnosti, kterou si, jak bylo patrné, chtěla zařídit jako pracovnu. Vypadalo to, že počítačové sestavy na pracovním stole se nikdo nedotkl, ale stejně jako na chodbě v přízemí byly všude poházené útržky stránek její knihy, roztrhané na drobné kousky. Zkontroloval skříň, ale tam nebylo nic kromě krabic se základními kancelářskými potřebami. Uprostřed chodby byly otevřené starobylé dvoukřídlové dveře se skleněnými výplněmi. Prošel jimi do Bellamyiny ložnice. A zůstal stát jako přibitý. Pokoj byl zaneřáděný, ale ne konfetami.

Rychle prohlédl skříň. Našel oblečení a boty, několik nevybalených krabic a květinovou vůni. I koupelna byla prázdná, až na krémově zbarvené příslušenství, nadýchané ručníky a dámské propriety na toaletním stolku.

Vrátil se ke dveřím ložnice a zavolal: „Vzduch je čistý, ale raději bys měla jít nahoru.“

O chvilku později se k němu připojila, a jakmile vešla, zareagovala stejně jako on. Zůstala stát jako vrostlá do podlahy a jen zírala.

„Předpokládám, že to nebyla součást výzdoby.“

„To ne,“ řekla zastřeně.

Na zdi bylo červenou barvou načmáráno: Budeš litovat.

Barva stekla a na spodku každého písmene zanechala stružky, které vypadaly jako kapající krev.

Namísto štětce byly k napsání použity kalhotky. Význam toho jim neunikl.

Dent přistoupil k barvou nasáklé hromádce hedvábí na koberci. „Jsou tvoje?“ Když přikývla, sykl: „Pošahaný všivák! Policie je na cestě?“

Vzchopila se, odtrhla pohled od vzkazu na stěně a pohlédla na něho. „Nezavolala jsem ji.“

„Proč sakra ne?“

„Protože nechci, aby se kolem toho dělal cirkus.“

Jistě si pomyslel, že jí špatně rozuměl. Bylo to patrné z toho, jak se zatvářil.

„Je to jenom vylomenina,“ řekla. „Když jsem se přistěhovala, soused mě upozornil, že se tady v té oblasti podobné věci stávají. Měli tady spoustu takových případů. Mládež, co nemá nic na práci. Něco jako slavnostní přijetí, možná. Rozházejí odpadky po trávníku. Překotí poštovní schránky. Slyšela jsem, že minulý měsíc takhle napadli celý blok domů.“

Pohlédl na zaneřáděnou stěnu, na spodní prádlo na podlaze a znovu na ni. „Použili tvoje kalhotky k napsání výhrůžky na stěnu tvojí ložnice a ty to srovnáváš s rozházenými odpadky a překocenými poštovními schránkami?“

„Policii volat nebudu. Nic neukradli. Alespoň pokud vím.

Byla to jenom… jenom rošťárna.“

Rychle se otočila a vyšla z místnosti. Dusal za ní po schodech do přízemí. „Když jsem dorazil, třásla ses jako list. Teď nad tím mávneš rukou?“

„Určitě to není nic vážného.“

Kolem sloupku schodiště zamířila do kuchyně. Dent jí byl o půl kroku v patách. „Hmm. Tomu nevěřím. Čeho budeš litovat?“

„Nemám tušení.“

„Myslím, že máš.“

„Po tom ti nic není. Co tady vlastně děláš?“ Odtáhla židli od kuchyňského jídelního stolu do prádelny a přistrčila ji ke dveřím, aby zůstaly zavřené. „Kočka od sousedů chodí bez pozvání na návštěvu.“

Když se otočila, stál jí v cestě Dent. „Mám sto chutí zavolat policii sám.“

„Neopovažuj se. Média by to zvětřila a musela bych se vypořádávat ještě s tím.“

„Ještě s tím? Co se kromě tohohle stalo?“

„Nic. Jenom… jenom to, prosím tě, nech být. Čekám, kdy zazvoní telefon, že otec zemřel. V tuhle chvíli víc nesnesu. Copak to nechápeš?“

Bylo mu jasné, že je Bellamy na pokraji zhroucení. V očích jí seděl zvláštní výraz. Strach? Hlas měla rozechvělý, jako by ji měl každou chvíli zradit. Držela se jen taktak, ale držela se, to musel uznat.

Zvolil mírnější přístup. „Hele, ani já nemám kvůli tvojí rodině policajty v lásce, ale přesto si myslím, že bys to měla ohlásit.“

„Přihnali by se s puštěnými majáky.“

„Pravděpodobně.“

„Děkuju, nechci. Bez takového poprasku se obejdu. Nebudu volat na policii.“

„No dobrá, tak zavolej sousedům.“

„Proč?“

„Nebuď směšný.“

„Ne!“

„Já –“

Table of Contents

Prolog

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí