SHE IS A HAUNTING

Copyright © 2023 by Trang Thanh Tran

All rights reserved.

Translation © Petra Badalec, 2024

ISBN 978-80-242-9947-1

Obsah

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- 11

- 12

- 13

- 14

- 15

- 16

- 17

- 18

- 19

- 20

- 21

- 22

- 23

- 24

- 25

- 26

- 27

- 28

- 29

- 30

- 31

- 32

- 33

- 34

- 35

- 36

- Poděkování

Pro mou matku, tu její a tu její

Pro všechny naštvané holky a pro ty,

které se na to snaží přijít:

vždycky jste dost

ústa

Tento dům jí a je pojídán.

Vzpomínky poznamenávají dřevo, zaznačují do něj výšku dětí, ošoupaná místa od milovaných nohou. Jsou tu ozvěny, které se nepřestávají ozývat, uvězněné v zákoutích a starých záclonách, dokud nejsou znovu nalezeny – nepřestávají křičet nebo se smát, hlasy mrtvých a zmizelých. To, co zůstalo nestrávené, leží a čeká. Není tu žádný skutečný orgán, který by hnil, jen měkké dřevo, které zkoumají termiti a vydlabávají vosy. Pokud ale důkladně zavřete dveře, může tu ještě pořád něco zemřít.

Tělo se zaplní něčím, o co si neřeklo.

Takže když se dveře otevřou, objevíte právě tohle: první stránku jídelníčku.

1

Jsem turistkou v zemi, kde se narodili moji rodiče. Dokonce i moje oblečení tu bylo dřív než já. Všechno, co mám na sobě, bylo vyrobeno ve Vietnamu vietnamskýma rukama, posláno za oceán, kde si ho Američanka vietnamského původu (což jsem já) vybrala ze štendru v obchodě a jednoho dne přivezla zpět na místo, které nemůže nazývat domovem, zato její oblečení ano, kdyby si tedy neživé předměty mohly vůbec něco nárokovat. Nejsem zahořklá ani zmatená, nic takového.

Mé prsty svírají vozík, který tlačím z letiště Đà Lạt. Kolem mě proudí lidé zápolící s obrovskými batohy na zádech, což je asi jediná věc, která by dokázala ještě víc podtrhnout, že sem nepatřím. Vyrazit na cestu za „nalezením sama sebe“? Nasrat.

Mám jen tohle léto, abych si vydělala na studium na Pensylvánské.

Zalhat mámě o tom, že dostanu plné stipendium, byl jediný způsob, jak jí zabránit, aby si vzala půjčku, když už tak pracuje v nehtovém salonu dvaasedmdesát hodin týdně. Brigáda ve Walmartu o víkendech a kopečkování „Zmrzlinového štěstí!“ u Rity na částečný úvazek každé léto mi po odečtení nákladů na kroužek mladší ségry jen taktak stačily na pokrytí poplatků za přihlášky a přijímačky na vysokou. Poslední možnost je tím pádem táta. Jeho peníze pokryjou studium, což znamená, že se s ním musím vidět.

To si dal jako podmínku.

„Tady je!“ křičí Lily, seskakuje z vozíku a sprintuje k odstaveným autům. Táta vystupuje z otlučeného náklaďáku a bere mou sestru do náruče. Je pořád drobný, opálený do červenohněda a černé vlasy nosí zastřižené na krátko. Lily už mu vypráví, co všechno za poslední čtyři roky (jejda!) nepříliš častých telefonních hovorů propásl.

„Jade,“ osloví mě, když k nim konečně dojdu i já.

„Tati.“ V ústech mám najednou příliš mnoho zvuků. Tenhle jazyk, který dostatečně neprocvičuju. Nevím, jak se vietnamsky řekne ahoj nebo chyběl jsi mi. Ani jedno jsme si nikdy moc neříkali, a ani se mi po něm nestýskalo. Nenávidím ho.

Táta stiskne Lily rameno, ale jeho oči zůstávají upřené na mě. Jsem teď skoro stejně vysoká jako on. „Kde je váš bratr?“

„Zůstal s mámou v Saigonu,“ řeknu. Bren si tátu sotva pamatuje, nebo to alespoň tvrdí, takže se po zbytek cesty raději zdržuje s našimi bratranci z máminy strany.

Zíráme na sebe a já se pak rozhodnu radši hodit oba kufry na zadní sedadlo, přičemž musím pošoupnout stranou pár dřevěných prken. Rovnou si zaberu prostřední místo, protože bezpečnostní pásy jsou na hovno, což způsobí, že Lily předstírá naštvání, dokud do auta nenastoupí i táta. Zařadí rychlost a jsme na cestě.

Je ticho, které ještě zesílí, když zmizí ostatní auta a motorky. Lilyin hlas, tak známý jako tlukot srdce, vyplní prostor mezi námi. Vzduch mě chladí na tváři a na rozdíl od kouřem nasáklých plic Saigonu voní po borovicích a květinách. Zelená a šedá, jemné žluté tóny a po mé pravici růžový nádech východu slunce.

Z mlhy vystupují hory, jako svíčky zapíchané v nerovnoměrně rozetřené polevě dortu. Mám chuť je zamáčknout palcem. Je směšné, že je město Đà Lạt tak krásné, když jsem já tak strašně naštvaná.

„Jsme patnáct minut od města,“ říká táta. „Blíž k nám domů.“

Chci ho opravit: můj domov to není. Já sem nepatřím. Přijeď v létě na pět týdnů, a dostaneš, co chceš, řekl mi, když jsme si v dubnu volali. Ale je to pravda? Táta strávil roky stavbou dokonalých domů, které nejsou naše, všechen ten čas je ztracený v černé díře, kde se třináctiletá dívka musela stát otcem pro své sourozence.

„Jak se má vaše máma?“

„Mohl bys jí zavolat.“ Můj pokus o nenucenost vyznívá kousavě, což Lily potvrdí tím, že mi vrazí loket do žeber. Šlápnu jí na nohu. „Ale je v pohodě.“ Máma se poprvé po desítkách let, od chvíle, kdy nastoupila na loď plující za americkým snem, vrátila do téhle země. Když náš let z Filadelfie přistál v Saigonu, začala máma plakat a pak vzlykat a smát se, když objímala své sestry a bratry. Její rodiny je vždycky všude plno v tom nejlepším slova smyslu, což znamená, že celý týden se nesl ve znamení jídla a karaoke a spousty mámina smíchu. Sžírá mě, že bych ji o tuhle návštěvu připravila jen kvůli penězům na školné.

Za další zatáčkou táta zpomalí. Les se uzavírá, větve jsou tak blízko, že se otírají o kapotu auta jako spletené prsty, které nás tlačí zpátky k zemi. Je to tu tak odlehlé, že kdybychom začali křičet, nikdo by nás neslyšel. Mezi korunami stromů probleskuje sklo – temné oči opuštěných domů.

„Francouzi se odstěhovali, jakmile Američani práskli do bot,“ podotkne táta. Obrátím oči v sloup. Komunismus, zhouba realitního trhu.

Auto zabočí na prašnou příjezdovou cestu, kolem které rostou ve shlucích borovice. Těžká vůně květin houstne a vábí nás blíž. Zastavíme.

Dům je přímo před námi, žlutý a porostlý popínavou révou. Úponky křižují jeho tělo, vrůstají do dřeva a zapouštějí dům hlouběji a hlouběji do úbočí. Hortenzie se plazí po rozpadajících se zdech podél vysokých, tenkých oken a líné včely líbají jejich bílé květy. Těmhle rostlinám se tu dostává nejvíc lásky.

Stojím v jejich stínu, a když zvednu oči, zatočí se mi hlava, nevím, jestli z jet lagu, nebo ze všech těch zatracených květin. Z druhého patra ční starobylý balkon s železným kováním zohýbaným v podivných úhlech.

Pod ním balancuje na zábradlí schodiště nějaká dívka, vlasy se jí lesknou jako olej na litinové pánvi.

Táta vedle mě nám představí svého obchodního partnera Ông Sáu, který se k nám připojil z druhého zaparkovaného auta. Plešatý muž na nás mávne.

„Tohle je moje neteř, B…“

„Florence,“ přeruší ho dívka se zubatým úsměvem.

„Těší mě, Florence,“ řeknu příjemným tónem bez emocí, který mám obvykle vyhrazený pro bělochy. Podání ruky ale vynechám. Táhnu kufr kolem ní a doufám, že nevypadám tak umaštěně, jak se cítím.

Volný bomber trochu odhaluje její výstřih. Nakrčí obočí a pak zatočí rukou, jako by dokončovala kouzelnický trik. „Mě taky.“ V její angličtině zaznívají vietnamské tóny.

Ani jeden z obchodních partnerů si našich rozpaků nevšimne a pokračují v hovoru o nadcházejících opravách před slavnostním otevřením domu. Zatímco Lily se vrtí po boku táty, Florence je na vrcholku schodů blíž ke mně a mhouří chytré hnědé oči, jako bychom spolu sdílely nějaké tajemství. Sklouzne po zábradlí. Trochu mě to za ní táhne, chci se dozvědět, jak její dokonalá ústa přecházejí mezi oběma našimi jazyky.

Až zvuk tátova smíchu mě zažene dovnitř. Myslela jsem si, že takovou radost ze sebe dokáže vyloudit jen máma, ale jako vždycky se v něm mýlím. Chyba se může stát během jediného okamžiku a já jich právě teď málem udělala několik. Na těch následujících pěti týdnech záleží příliš, než abych v sobě živila falešné naděje, že se s tátou usmířím nebo že tu holku poznám blíž.

Dveře se za mnou zavřou a je to, jako bych se vrátila do rozpáleného Saigonu. Něco je tu čerstvě obroušené a natřené. Cítím, jak se kolem mě tlačí neznámý život, než mě sladká vůně zakoření zpátky v Đà Lạt. Podél oken jsou v květináčích vysázené pastelově červené hortenzie, jejichž velké stíny se rozprostírají v prázdných místnostech. Potřebuju uniknout, a tak se vydávám po obloukovém schodišti, schody beru po dvou a objevím se v chodbě plné zavřených dveří. Všech až na jedny. Do tmy se zařízne ostří světla a já ho následuju.

Místnost mě pohltí svým jasem. Stropní lišty obtěžkávají stěny tak okázalými, ostrými hranami, až skoro čekám, že mezi nimi někde budou posedávat Michelangelovi andílci. Postel má rám s vyřezávanými růžemi a čelo z přepychového čalouněného sametu a já se do ní neobřadně svalím. Můj kufr se převrhne, hlasy venku utichnou a ozve se zvuk startujícího auta.

Zůstanu tak chvíli sama, protože pravda zní takhle: táta nás opustil, nechal nás všechny tři s mámou samotné a bez alimentů. Už se nevrátí.

Prospím poledne. Když se rozpomenu, kde jsem, uvědomím si, že mě všechno bolí. Přes jet lag i odhodlání vidět se s tátou co nejmíň mi chvíli trvá, než si připustím, že můj žaludek brzo stráví sám sebe. „Kurva.“

Zamrkám na bledý strop a zvednu se. Přikrývky se mi lepí na tělo, jejich vzor stěží skryje upocený obtisk mého těla. Nechutný. Z oken je výhled na borovice na kopcích a hortenzie otáčí své hlavy směrem vzhůru, jako by se snažily nenápadně nakouknout dovnitř. Odjistím zarážku okna nejblíž k posteli a pokusím se ho zvednout, ale prsty rozmáčknu něco měkkého. Celý parapet pokrývají brouci – s příliš mnoha očima a nohama, někteří s křídly a jiní bez. „Fuj, do prdele,“ zamumlám.

Nejsou rozmáčknutí ani zamotaní v pavučinách. Je to, jako by zničehonic natáhli brka. Dokonce i pavučiny podél okenních tabulí jsou nehybné, pavouci leží otočení na šedých zádech. Nepřekvapuje mě, že táta všechno kolem postříkal jedem a nazval tohle místo domovem.

Mrtvolek hmyzu si nevšímám a znovu zkusím otevřít okno. Když nepovolí, přejdu k dalšímu. Tahám nahoru, tlačím, zadržuju dech a pak zas ne; žádné z nich se nepohne ani o píď. Nejspíš se tu prostě uvařím.

V žaludku mi zakručí.

„Tak fajn,“ ty proradný orgáne.

Tiše se přesunu do chodby. Tentokrát zůstaly otevřené jiné dveře. Za nimi se po smaragdové tapetě táhnou větve. Nejdřív si je spletu s kořeny, které se zarývají hluboko do domu, ale když přijdu blíž, vidím, že jsou jen nakreslené. Na lištách posedávají ptáčci a pozorují nádhernou vanu s nohami s drápy a pozlaceným příslušenstvím. Tuhle místnost už táta zrestauroval, alespoň v rámci možností, protože místy jsou tapety ohlodané zubem času.

Ruce mám lepkavé od potu a nejspíš i od vnitřností hmyzu, takže si je spěchám umýt k umyvadlu. Šťourám se pod krátkými nehty a přemýšlím, co tátovi říct, jestli vůbec něco. Před tím dubnovým telefonátem jsme spolu sotva promluvili.

Bez stipendia dělá školné 60 000 dolarů ročně. S ním 38 755 dolarů. To je cena za letošní léto plus úroky, které by se připočítaly k půjčkám. Vymyslet, co s dalšími roky, bude problém budoucí Jade.

Moje úzkost se pak rozhodne vytvořit strachy z ničeho. Nedívej se do zrcadla. To není dobré rozptýlení. V mozku se mi načte stránka Duševní zdraví.

Nejdřív je třeba tu myšlenku vzít na vědomí. Je vtíravá.

Pak je nutné ji přijmout a nechat odejít. Nemá žádný význam.

Podívám se nahoru. Dívá se na mě jen můj vlastní odraz. Jsem sama, až na lesklé oči ptáků, kteří mě sledují zezadu. Zavřu kohoutek a odcházím. Kohoutek za mnou kape, ale protože tahle faktura za vodu není na moje triko, nevěnuju mu jediný další pohled.

Dům je směšně velký, minimálně dvakrát větší než náš městský dům ve Filadelfii, navíc se všemi těmi bujícími hortenziemi uvnitř. Mé kroky zpomalí v obývacím pokoji, kde se nad krbem rýsuje temný, tunelovitý, převážně prázdný prostor.

Díky stěnám bledým jako kosti na vývar vyniká ještě víc. Máma, Bren, Lily a já se zářivě usmíváme ze zarámovaných fotek a zdá se, jako bychom se v tomhle obřím prostoru víc a víc scvrkávali. Celý dům je navržený tak, aby se v něm člověk cítil nepatrně. Nemusím se k těm fotkám přiblížit, abych věděla, že jsou staré.

Žaludek mě donutí pokračovat dál. Najít kuchyň je snadné: prskající pánvička mě volá jménem. Táta se sklání nad sporákem v dobře osvětlené místnosti, a když zaslechne vrzání parket pod mýma nohama, otočí se. „Dělám bánh xèo.“

Syčící palačinky, Brenovo oblíbené jídlo. Jediné, které ve třech letech vždycky snědl celé. Ale už nejmíň tři roky si o něj neřekl. Najednou mu zelenina už tolik nechutnala, ale myslím, že to bylo proto, že si nechtěl připomínat, kdo tohle jídlo vaří nejlíp. „Dobře, ale Lily je teď veganka,“ řeknu mu.

Její culík se zhoupne na stranu, když mi pohybem hlavy naznačí, abych sklapla. Pospíší si napravit mou chybu a nahlas řekne: „Vyndám si z toho maso a krevety.“ Ukážu jí palec dolů. Nesnížila jsem se k tomu, že máme nejmíň dvakrát týdně tofu, jen proto, aby se z toho teď táta tak snadno vyvlíkl.

Zapálím kadidlo na malém oltáři v rohu kuchyně. Pálím tři pro sochu Quan Âm a jedno pro babičku z tátovy strany. V mámině domě se modlení nevyžaduje a mimo Tết do chrámu nechodíme, ale vždycky mi přijde divné projít kolem oltáře a neprojevit úctu. Táta zpracovává těsto z rýžové mouky na pánvi a jeho přítomnost je příliš reálná, a tak zavřu oči.

Drahá Bà Nội, prosím tě, ať mě tvůj syn moc neprudí. Dávej na nás pozor, na maminku i na Brena. Pak si vzpomenu, že babi neumí anglicky, a poslepuju dohromady ochuzenou vietnamskou verzi. Popel z kadidla spadá do nádoby naplněné rýží pod ním. Dřevěná deska s babiččiným jménem leží o úroveň pod Quan Âm.

Bùi Tuyết Mai

Jediná její fotka je zastrčená v tátově peněžence. „Podívej, Jade,“ říkal, když mi ji ukazoval. „Máš její oči. Đôi mắt bồ câu.“ Velké holubičí oči. Ale copak neviděl, že jsou taky jako jeho? Na tom mi záleželo víc, protože jsem neznala jeho rodinu tak jako máminu. Je nejmladší ze šesti dětí, jediný, kdo se dostal do USA, a nikdy se nám s ničím o nich nesvěřil. S Bà Nội si volali každý týden, zato my nikdy; jazyková bariéra byla příliš velká.

Usadím se ke stolu přisunutému ke zdi a zamíchám omáčku nước mắm tak, aby v ní zavířil česnek a nakrájené chilli papričky. Poté, co po mně Lily střelí dalším pohledem, který velmi jasně říká: Žádné hádky, nebo tě zabiju, zamíří do koupelny. Moje malá sestřička je milá, ale má to své meze. Koutkem oka zaregistruju tátův pohyb, flek od barvy na jeho džínách se zavlní.

Položí přede mě talíř. „Řekla tvoje máma Brendanovi, aby sem nejezdil?“

„Je mu osm. Rozhodl se sám.“ V žaludku mi vybublá kyselina a hlava se mi zakloní, takže se naše oči setkají. „Můžeš se jich zeptat osobně, když poletíš zpátky s námi, ale dohoda snad byla, že přijedu já, ne?“

„Vím, jak zní naše dohoda. Ale jsem jeho táta. A jsem i tvůj táta.“ Jeho nespokojenost je zřetelná: Takhle se mnou nemluv.

Radši bych s tebou nemluvila vůbec, tati.

To ty jsi mě požádal, abych přijela. Mával jsi mi penězi před nosem. Jsem ctižádostivý gremlin, takže je samozřejmě chci. Vezmu si je, ale to neznamená, že tě musím respektovat.

Vůně křupavých palačinek, žlutých od kurkumy a obložených lesknoucím se vepřovým bůčkem, krevetami a fazolovými klíčky, způsobí, že se kyselina v mém žaludku zklidní. Na okamžik si přeju, aby Brendan přijel taky. Znal by jména všech těch mrtvých brouků. Byl by Lilyinou posilou, tak roztomilou nebo otravnou, že bychom spolu já a táta nikdy nemuseli mluvit.

Naberu nước mắm do malé misky a držím se faktů. „Mimochodem, v mém pokoji nejdou otevřít okna.“

„Přemaloval jsem je,“ řekne táta a omotá si salát kolem bánh xèo. „Později je opravím.“ Představuju si, jak je prostor dokonale utěsněný, potažený suchou barvou, která drží teplo. Samozřejmě že je natřel tak, jak jsou. Vždycky rád využil šikovnou zkratku.

„Hm,“ řeknu a polknu sousto. „Ty a Ông Sáu tu z toho uděláte penzion?“ Upřímně mi to přijde jako dost choromyslný nápad. Radši se najím a vyspím doma zadarmo, než abych musela přes zeď poslouchat, jak to nějací staroušové dělají, protože mají zrovna výročí.

„Přesně tak. Jakmile ty a Florence dokončíte webovky, začneme přijímat rezervace na hlavní sezónu.“

Zarazím se. „Cože?“ Webovky byly vždycky součástí dohody, protože jsem na střední měla programování, ale o skupinovém projektu nepadlo ani slovo.

„Přeloží ti všechno do vietnamštiny. Google překladač stojí pořád za starou belu,“ řekne. To, že Google sem tam něco poplete, je mi upřímně jedno. Tohle léto musí být co nejméně komplikované, což znamená žádné rozptylování, žádná týmová práce a žádná přátelství. „Taky to umí s počítači. Narodila se tady, ale chodila na internátní školu ve Státech.“

„Vždyť ji ani neznám,“ namítnu, i když to zní nedospěle.

„Příští rok bude studovat na Templu. Tak se poznáte.“

„Nechci se s ní kamarádit.“ Z hrdla mi unikne smích. Jak by to mohl pochopit? Pensylvánská byla moje první volba, je to ale taky místo, kde se mi změní život. Budu dost blízko domova, mámy, Lily a Brendana, ale vlastně doma nebudu. Cítím se nedostatečná způsobem, který nejde vyjádřit slovy, a zmatená zase jinak, ale to všechno se může na vysoké škole změnit. Budu mít příležitost zjistit, kdo jsem a kdo se mi líbí, aniž by to mělo následky. Halle, moje nejlepší kamarádka, je jediná další osoba, kterou si chci udržet nablízku. Teda byla... Zapomněla jsem, že už není moje. „Tak jo.“

Jíme v tichosti. Prostor nás obklopuje jako kokon a já si říkám, jestli táta věřil, že nás dům porodí jako něco nového a vzácného. Ne, to by mi dávalo příliš důležitosti.

Mám svůj úkol.

Na mastný talíř skápne krůpěj potu. „Jak tomuhle místu říkáte?“

Na pozadí rovných linií příliš dokonalých skříněk má mírně prohnutá záda, nejspíš ho bolí z práce. Odloží nevyužité těsto do ledničky, ze které na nás dýchne lehká hniloba věcí, které tam zbyly příliš dlouho.

„Nhà Hoa.“ Květinový dům. Prostý, bujný a všepohlcující.

2

Každé ráno začíná tím, že mě táta zklame. Na všech oknech se sráží kapky vody a pokrývají sklo lesklou vrstvou. Při každém doteku se mi pod prsty hromadí tekutina a pak klouže jako slzy. Okenice zůstávají tvrdošíjně zavřené a udržují uvnitř dusné horko. Jsou to už tři dny, ale pocitově mnohem déle – táhne se to jako doba, kterou si představuju, že by trvalo roztavit dům téhle velikosti v kydanec vosku.

Je těžké se tu soustředit. Otočím se zpátky k webovým stránkám Nhà Hoa na svém telefonu a dopíšu: „Přijeďte se do Đà Lạt zpotit jako prase v drahém francouzském koloniálním domě.“ V tom, že Florence to s počítači umí, se táta pletl; v kódování webových stránek je naprosté eso. Ukázalo se, že je to složitější, než co jsem se naučila, a měla jsem v plánu použít šablonu. Florence připravila na webu místo pro název každé ze šesti místností, které mají svá vlastní témata.

Ta marketingová prozíravost by mě ohromila, kdyby se kvůli ní nezhroutil můj další plán, a sice poslat Florence všechny texty na překlad až nakonec. Teď potřebuju, aby mi sdělila témata jednotlivých místností, než se vůbec budu moct pustit do práce. Stoprocentně lituju, že jsem na její včerejší pozvání ke společné práci odpověděla „ne dik“. Obvykle píšu s interpunkcí, takže sebevědomím, že se té sexy holce vyhnu, jsem včera musela doslova překypovat.

V deset sepisuju zprávu s přímou žádostí o informaci. Odpověď, kterou dostanu o pět minut později, je ve stylu soutěžní show. Co je za dveřmi č. 1, ložnice vzadu?, po čemž následuje několik nesmyslných emotikonů. „Hvězda, trojúhelník, žárovka,“ zamumlám a zamračím se. K mému zděšení přicházejí další emotikony, které charakterizují každou místnost.

Když jí obratem pošlu svůj pětitýdenní plán tvorby webových stránek, místo abych hádala, odpoví mi v další zprávě palcem dolů a slovem NUUUDAAA, velkými písmeny. Vyjmenuje témata: Marie Antoinetta, Noční Paříž, Napoleon, Výlet na francouzský venkov a symbolické Milenci ve válce, napínavě popsané dvěma emotikony tanečnice, francouzskou vlajkou versus vietnamskou vlajkou, nožem a srdcem. Poslední téma nechává na mně jako gesto dobré vůle, jak předpokládám.

Je snadné si představit ty její tmavé oči rošťácky přimhouřené.

Moje odpověď je jednoduchá. Wow.

O vteřinu později mi na telefonu blikne její jméno: Lidi tyhle – emotikon hovínka – žerou.

Jsem v pokušení odpovědět taky pomocí emotikonu, ale nakonec telefon odhodím stranou. Mluví se mnou, jako bychom už byly kámošky. Důvěrně. Vřele. Taková je asi ke každému, takže tohle není nic zvláštního. Popadnu telefon, ale žádné nové zprávy tam nejsou.

V tomhle horku se nedá přemýšlet.

Otřu si pot z čela a úkosem se podívám na okna, která táta slíbil opravit a neopravil. Na parapetu nad stolem leží několik dalších mrtvých brouků, přestože jsem ho včera čistila. Je hezké mít před očima vizuál mého ideálního rozpoložení: mrtvá uvnitř a netečná.

Než se rozhodnu zůstat v posteli navždy, vyhrabu se z ní. Pod pubertálním nepořádkem, který v pokoji vládne, se jasně rýsuje téma Marie Antoinetty. Čelo postele je plyšové a pudrově růžové, což je barva, která převládá i všude kolem. Vedle dveří visí obraz třípatrového dortu. Skvěle sedí k tomuhle rozmarnému stylu, který balancuje na hraně mezi „tohle je dost dobré pro muzeum“ a „škoda barvy“. Když se dotknu ozdobných kvítků na dortu, jsou na omak hladké. Protože úklid dočasného pokoje se na mém seznamu priorit nachází na jedné z nejspodnějších příček, odcházím se podívat do ostatních ložnic.

Výzdoba má vypadat přepychově, ale půvab pokoje je spíš tlumený, takže v poznámkové aplikaci použiju obraty jako starosvětský šarm a skrytý poklad. Každý kus nábytku byl vyleštěný do vysokého lesku, přesto drobné škrábance naznačují nedokonalosti. Zrestaurované čalounění židlí stále nese stopy po křivkách něčí vintage zadnice. Pokoj ve stylu francouzského venkova má krémovou barvu, jsou v něm dvě postele a na nich lněné povlečení. Tisknu dlaně do hlubokých zářezů na rámu dveří, kam kdysi dávno někdo zaznamenal výšku svých dětí. Museli mít v plánu zůstat tady navždy.

V Lilyině pokoji, Noční Paříži, vládne romantická, tajemná atmosféra. Nad postelí se pohupuje hvězdicový lustr, který tvoří kombinace skla a kovových hrotů. Pod tímhle by vážně neměla spát. Přejdu k jejímu oknu s výhledem na zadní část domu. Zatímco táta řídí renovační tým, který pokládá kůly a zeminu na terasu, Lily pečuje o zeleninovou zahrádku. Není tak velká jako záhon hortenzií, ale porost je bujný a zelený. Jak to, že má táta vůbec čas se o to všechno starat?

Nezdržím se tu dlouho, vzápětí zamířím do tátova pokoje. Ve svém tajnůstkářském srdci, v tom, které přede mnou skrývá jisté myšlenky a některé věci prostě chce, jsem tohle nejspíš měla v plánu celou dobu.

Když se podívám přes rameno na prázdné schodiště, mám na jazyku připravenou větu Neřekl jsi, že sem nesmím. Když vklouznu dovnitř, stojanový ventilátor mi fouká horký vzduch za krk. Jeho lopatky se otáčejí a já si mávám košilí, jako by mě to mohlo ochladit nebo jako by mi ty pohyby mohly zabránit ve zběsilém víření myšlenek.

Můj zrak se přesune od oblečení složeného na otomanu k digitálním hodinám, které se sem vůbec nehodí. Všechno, co se táta rozhodl vzít s sebou do tohohle nového života. Většinu loňského roku strávil cestováním mezi Vietnamem a Státy a o své „výpravě“ nám neřekl, dokud jsme mu nezavolali kvůli informacím k žádosti o dávky. Chtěl, aby byl dům nejdřív hotový – překvapení, o které se ho nikdo neprosil.

Přiblížím se k nočnímu stolku, na němž je komínek několika zápisníků. Papír je pomačkaný, jako by nad ním někdo brečel nebo ho polil vodou. Listuji stránkami popsanými chaotickým písmem, v němž se střídá angličtina s vietnamštinou.

Není to deník, tím jsem si jistá, protože když mi bylo sedm, táta mě naučil, že je hloupé nechávat svá tajemství tam, kde si je někdo může přečíst. Zámek na mém deníku z obchodu Vše za dolar se v jeho velkých rukou snadno zlomil.

Stella je tak heská. Přála bich si aby byla moje kámožka. Strašně se mi líbí...

„Nech toho.“ Můj hlas je proti vzpomínce pevný, ale je to příliš. Na tomhle domě a jeho vlezlé vůni je něco, co ze mě vytahuje každou nechtěnou věc.

Kdo je Stella? zeptal se a v hlase měl něco temného.

Bylo jedno, co odpovím.

Holkám se líbí kluci, rozumíš? Tak to prostě je. Jsi moc malá na to, abys tomu rozuměla.

Jenže já nebyla. Od té doby tu byla Jenns, Margie, její dvojče Max a Sierra. Jedno jsem se ale i tak naučila: nepiš si deník a nedělej nic, co by lidem ukázalo, kdo jsi. Každé jméno jsem si uzamkla v srdci, dokud jsem se v prváku neskamarádila s Halle. Pak jsem jí ta jména šeptala po nocích, stejně drahocenná jako přání k narozeninám. Nikdy jsem jí ani nikomu jinému ale neřekla o tom deníku. Tu bolest a tajemství jsem stlačila do jakéhosi kamene hluboko ve svém břiše.

To, že člověka zradí táta, je jeden z nejhorších pocitů na světě. A co dcera? uvažuju.

Poklepávání bříšek prstů na papíře ve mně vyvolá silné zachvění. Sešit začíná několikastránkovým seznamem oprav, čísla prokládají přeškrtané položky. Čmáranice jsou chaotické a dál v sešitě na mě hledí ručně kreslené půdorysy Nhà Hoa. Pevné linie, úzká chodba – ale nábytek se v každé variantě nákresu přemisťuje. Vedle jednotlivých tvarů jsou načmárané poznámky o barvách a stylu. Táta se výzdobě tohohle domu opravdu věnoval.

„Úžasné.“ Tentýž muž, který nesnášel vybírání bytových doplňků tak moc, že jednou přišel domů s prvními záclonami, které vylovil z výprodejového koše: hořčicově žlutou, sametovou obludností, která přežila i jeho vztah s mámou. Já jsem moc švorc na to, abych je vyměnila, a máma jeho snahu považuje spíš za okouzlující, a nikoli průměrnou.

Na garnýžích zašelestí závěsy, když je roztahuju. Výhled je podobný tomu mému: nekonečná zelená a hnědá. „Vychutnejte si panoramatický výhled z našeho pokoje Napoleon,“ řeknu nahlas. „Kde se kreténi, kteří se roky vyhýbají svým blízkým, budou cítit jako doma.“ Ticho přetrvává, až na vzdálené bušení někde v domě.

Opouštím tátův pokoj tak, jak jsem ho našla, s hřbety zápisníků poskládanými na sobě halabala a pootevřenými dveřmi. Zbývá už jen hlavní ložnice.

Pečlivě pročítám svůj seznam. Pomalu se otáčím a znovu počítám pokoje.

Jedna.

Dva.

Tři.

Čtyři.

Pět.

Šestý pokoj nikde.

Florence se musela přepočítat, když tu byla. Člověk nemůže být génius v každém předmětu, i když jde o základní matiku. Zavrtím hlavou, sjedu po kostře webové stránky dolů, smažu přebytečný zástupný znak pro šestý pokoj a postavím se čelem k hlavní ložnici.

Skleněná klika je na omak studená. Když s ní otočím, do očí mě v jediném palčivém záblesku udeří jas. Na oknech s bílými tabulemi nevisí žádné závěsy. Balkonové dveře jsou otevřené a komíhají se v đàlạtském vánku.

Velkou část pokoje zabírá obrovská postel se čtyřmi postranicemi, jejíž vyřezávané rohy připomínají ostrá kopí.

„Přejmenovat Milence ve válce na Doupě hříchu,“ nadiktuju si do telefonu. Dřevo mi vzdychá pod nohama. Už chápu, proč tuhle místnost Florence pojmenovala právě takhle. Mísí se tu evropský design s vietnamskými uměleckými díly.

Je to místnost, kterou lze obdivovat a v níž se dá žasnout, kde je sluneční světlo jasné jako vlny přivolávané na břeh. Stát v tomhle domě je asi stejně klaustrofobické jako ocitnout se na lesní mýtině v obklopení lesa, který toho viděl víc než vy – a tohle místo to odráží ze všech nejvíc. Je holé a čisté, a i když je vyprázdněné, mám pocit, že jsem vnikla na cizí pozemek.

Obloukem se kolem postele vydám na balkon a zamračím se na tmavé skvrny plesnivého dřeva na podlaze hned u prahu. Balkonové dveře musely během včerejší bouřky zůstat otevřené. Mraky přicházejí a odcházejí tak rychle, že se obloha mění z tmavě šedé na melancholicky modrou a často prší. V srpnu bude mokro ještě víc, ale než přijde to nejhorší, budu už pryč.

Když se pokusím skvrny přeskočit, šlápnu na tlející prkno na podlaze. Fuj. Je trochu vlhké, takže si snadno představím, jaké by to bylo, kdyby se podlaha propadla. Pobyt v nemocnici by byl příjemný způsob, jak tuhle návštěvu předčasně ukončit. Táta by ale tvrdil, že jsem nedodržela naši dohodu, kterou ještě pořád musíme doladit. To, že je Lily nablízku, všechno poněkud komplikuje, i když by měla vědět, že na skutečné usmíření jsem příliš malicherná.

Ozkouším pevnost balkonu pod svýma nohama. Když se nepropadne, vyjdu ven. Po železném kování se ovíjejí úponky révy a zaplétají se do pevných lan, která jsou natažena směrem k balkonovým dveřím. Listy šelestí a na okamžik si pomyslím, že se mezi nimi pohybuje dlouhonohý pavouk. Jenže to cosi neuteče. Přidřepnu si, abych se na to podívala, protože jestli jsou tu pavouci, neměla bych každé ráno odklízet mrtvolky hmyzu. Najdu však pramínek vlasů svázaný úhlednou mašličkou, který se třepotá ve větru.

Když zatáhnu za jeden konec, rozváže se.

Vlasy, které mi visí z ruky, jsou delší než Lilyiny. Tmavší a delší než moje. Zafouká prudký vítr, vytrhne mi je z ruky a odnese je k obloze, která hrozí dalším deštěm. Zamračím se. Naše vlasy se zamotávají úplně do všeho. Doma má náš kocour pan Mňaučík šanci padesát na padesát, že vyvrhne kouli z našich vlasů, a ne z vlastních chlupů. Bren se nás snažil přesvědčit, abychom se nechaly ostříhat nakrátko, ale dokud mi nedovolí oholit pana Mňaučíka do podoby, kterou měl v předporodním stadiu, jsme si kvit.

Musely to být naše vlasy, protože nikdo jiný tu nebyl. Když vstanu, zmocní se mě malátnost a svět se zatočí a před očima se mi začnou honit hvězdičky. Kůže mě brní, jako by mě magnet přitahoval k zemi pode mnou. Natáhnu se po něčem, co by mi pomohlo získat rovnováhu; do rukou se mi zakousne ledové železo. Listy popínavých rostlin se mi otírají o klouby prstů, dokud závrať sotva po vteřině neodezní. Zrak se mi vyjasní. Uf, musím být opatrnější. Vrátím se do pokoje a zavřu dveře na balkon, čímž okamžitě polapím veškeré teplo uvnitř. Houbovité dřevo pruží podle mých vzdalujících se nohou a občas flegmaticky vrzne.

Když se za mnou pokoj zavře, přísahám, že zaslechnu, jak se balkonové dveře znovu otevřely. V Đà Lạt je větrno, takže se tu leccos snadno uvolní, i myšlenky, dokonce i  sevření domu.

ledvina

Maso opět prochází vnitřkem. Tak, jak to má být. Životní síla domu.

Pozvánky byly doručeny. Koberce vyprášeny. Uběhlo příliš mnoho let chátrání.

Vítejte, vrže tento dům. Dlouhodobí hosté, prosím ticho. Ještě se nebojte.

Ruce zpevňují jeho základy, zadělávají díry ve stěnách a spojují nové šlachy. Zůstaňte.

Zatím si toho nevšímají.

Až bude po všem, dům si je bude pamatovat.

3

Dům si časem sedá. Zemina pod ním se neustále posouvá a dřevo musí poznat místo, na kterém spočívá.

To mi řekl táta, když jsem se zeptala na vrzání prken a tiché bušení, které vychází odkudsi z půdy. Je to jedna z prvních vil, které tu Francouzi postavili. Dvacátá léta. Je stará. Malá vietnamská Paříž, město věčného jara, tak se o tomhle místě píše v katalozích. Čím déle tu zůstávám, tím jsem přesvědčenější, že by se to tu mělo přejmenovat na Zemi hlučných domů.

Celý včerejšek a dnešní dopoledne jsem strávila přípravou dalších popisů domu pro webové stránky a pak jsem dokument nasdílela Florence. Odepíše rychle: ok chị.

Chị je uctivé označení pro starší sestru a někdy se používá jako přídavné jméno, podobně jako em nebo anh. Nikdy jsem neslyšela, jak se moji rodiče navzájem oslovovali, nebo si to nepamatuju. Brendan a Lily mi neříkají chị, ale to proto, že doma používáme angličtinu, i když z toho máma leze po zdi. Vietnamština má tolik způsobů, jak naznačit blízkost, které se ještě pořád učím. Jenže tohle není ten případ.

Florence si ze mě utahuje. Nepíšeme si vietnamsky, protože mi to nejde. Je to dokonce ještě horší, než když se snažím mluvit. Neměla bych jí na to skočit. Ví, že tu nejsem proto, abych si dělala kamarádky. I kdybychom se náhodou později octly ve stejném městě, je vztahově moc blízko. Její rodina zná moji a já o žádné další komplikace nestojím. Displej zčerná.

Jasně že jí na to kurva skočím.

Obdařená další dávkou nočního podprsního potu (fuj) vstávám z postele a jdu k psacímu stolu u okna, které se pořád nedá otevřít. Než se vyfotím, nanesu si na rty balzám – protože je mám popraskané, žádný jiný důvod to nemá – a natočím se klíční kostí tak, abych na fotce vytvořila prázdné místo a odvedla pozornost od svého promočeného ušmudlaného trička. Zdvižený prostředníček mi na fotce zakrývá půlku obličeje. Na tu druhou dopadá světlo, po tváři se mi jako umělé slzy táhnou stíny okvětních lístků přilepených na okně. Před odesláním opatřím selfíčko popiskem „S pozdravem“.

Ona, která lpí na svém mobilu stejně nestydatě jako já, ho o minutu později ocení srdíčkem.

Kůže mě svrbí pocitem, že mě někdo sleduje. Dům na mě dýchá teplem, i když v těchhle uzavřených místnostech není po vánku ani stopa. Vetřelec. Jsem k smíchu, očividně, a k smíchu je i to, jak mě dokáže rozhodit pár obyčejných zpráv.

„Je čas zavolat mámě,“ řeknu nahlas a zoufale zatoužím po chladném vzduchu.

Odkládat rozhovor s ní by bylo ještě podezřelejší. Nechci, aby se sbalila a rozjela se do Đà Lạt. Odsunu Florence a celkovou děsivost tohohle baráku do bezpečného koutku své mysli a vykročím do chodby. Po čtyřech dnech si už moje chodidla zapamatovala každé skřípající místečko na parketách, takže jdu podél zábradlí, kde není tak snadné moje kroky zaslechnout. Z nějakého důvodu mi dům připadá ještě klaustrofobičtější, když jsem v něm sama.

Venku mi vítr rozcuchá vlasy do vrabčího hnízda. V žaludku mi nejdřív vře úzkost, která pak přejde do pomalého bublání. Na zamykací obrazovce mého telefonu blikne fotka nás s Halle, jak pracujeme na jednom směšném chemickém experimentu v identických ochranných brýlích. Usmívaly jsme se. Měla na sobě svůj nový hidžáb, ten s gepardím potiskem, který dostala od mámy k Vánocům. Halle se moc líbil. Volala jsem jí vždycky jako první, před tím, než jsem se rozhodla mluvit s těmi, před kterými bych musela předstírat spokojenost a dávat si pozor na pusu, protože když vás někdo zná tak dobře, usmívat se s ním je hračka.

Od maturity jsme spolu nemluvily. Měla bych tu fotku už změnit, ale ráda se na ni dívám. Jen nikdy nevím, jestli mě ta vzpomínka zahřeje, nebo zlomí.

Její tmavě hnědá kůže se v odpoledním slunci leskla potem a z nosu jí mírně teklo kvůli senné rýmě. Halle nesnášela být venku, když všechno kolem pokrýval žlutý pyl, ale rády jsme trávily čas kdekoli mimo naše domovy. Třeba zrovna na sportovním hřišti, které bylo dostatečně velké, aby nás tu nikdo nerušil. Bylo to několik týdnů před koncem školního roku a Halle mi – ne poprvé – řekla: „Ráda koukáš na hráče lakrosu.“

„Umím ocenit jejich sportovní chování, atletické schopnosti a…“ Warner s číslem pět přijal přihrávku Alisy s číslem dvaadvacet. „A agresivní práci nohou, samozřejmě.“ Podívala jsem se na ni.

„Tak proč se tváříš, jako bys právě zaprodala svou duši, a já vypadám jako ta, kdo si to tu báječně užívá?“ Halle nasadila svůj odsuzující výraz, o kterém nevěděla, že je stejně děsivý jako ten její mámy.

„Já ale nezaprodala duši, jen svou přítomnost.“ Ukázala jsem jí itinerář, který mi letecká společnost poslala e-mailem. „Teď už s konečnou platností. Nevratné letenky. Týden s mámou v Saigonu, pak dalších pět s milovaným tatíčkem v Đà Lạt.“ Pořád jsem názvy těch míst vyslovovala, jako bych tam už někdy byla, aby mě neděsily tak, že bych se vrátila k americké výslovnosti.

„Ten tě fakt dostal,“ podotkla. „Je na prd, že odjedeš zrovna na naše poslední léto. Ani nestihneme dokončit náš seznam ‚Než zestárneme‘.“ Vytáhla na mě seznam úkolů, na kterém byla pod našimi jmény zaškrtávací políčka u položek jako zkouknout všechny díly She-Ra a princezny moci, vyznat se našim idolům a vyrazit autem na pláž, která není v New Jersey.

Slovo poslední mě zarazilo. Na podzim měla Halle odjet studovat na Berkeley, to ale přece nebyla konečná. To by její máma nikdy nedopustila. Stejně to tak nemyslela.

„Jsi si jistá, že tohle je to, co chceš?“ zeptala se Halle a slovem tohle myslela lhaní. Všechny moje lži a tajemství, zauzlované dohromady jako hračky v krabici, původně určené na boty.

„Nemám čas na to, abych nevěděla, co chci.“ Nehodlala jsem se v životě trápit kvůli kravinám a jít na vysokou, aniž bych měla jasno v tom, co chci studovat, a sbírat zbytečné kredity. Neměla jsem v plánu přehodnocovat svůj milostný život ani jeho absenci. Nehodlala jsem pořád přemýšlet nad tím, co všechno bych mohla. Nebyl čas na další sebepoznávání.

„Neznamená to, že to víš, Jade.“ Její výraz i hlas zněžněly. Byla hodná, což se mi na ní líbilo ze všeho nejvíc. „Rozhodla ses, to je celé. A můžeš si to rozmyslet.“

S úsměvem jsem se opřela o rameno své nejlepší kamarádky. Vždycky voněla po vanilce a ostružinách. Dokonce i v dalekém městě. „Možná bych si to mohla zpestřit volejbalisty.“

Pod nohama mi křupají větvičky a vracejí mě do Vietnamu. Už jsem v lese, jdu, aniž bych o tom přemýšlela. Na mobilu se příliš blízko kamery objeví Brendanův obličej, který volá na mámu ve vedlejším pokoji. Jsou dvě hodiny odpoledne, ale z karaoke automatu se ozývá srdceryvná balada. Utekl do ložnice s klimatizační jednotkou. Chytrý kluk.

„Už se nudíš?“

Bren zavrtí hlavou a mávne kolem sebe svou hrou. Obočí se mu nakrčí soustředěním. O vteřinu později se vedle něj usadí máma. Tváře má růžové od smíchu, pleť rozzářenou. Když nepracuje dvanáct hodin denně pod ostrým světlem nehtového studia, má to zázračný vliv na její zdraví. První, co řekne, je: „Jade, jíš dost?“

Došla jsem dál, než jsem měla v úmyslu. Dům je mezi vysokými borovicemi jen malá skvrnka. Jejich kmeny s bílou kůrou se kolem tyčí jako cigarety v krabičce. Na nohou mi naskočí husí kůže.

Říkám jí, že jsem v pořádku a že Lily je taky v pohodě. Sestra tráví veškerý čas na zahradě nebo prací na jakémkoli úkolu, pro který táta potřebuje dalšího pracovníka (protože ani ve třinácti letech ho ještě nedokáže prokouknout), já ho ale vídám hlavně u společných večeří v šest večer, na kterých trvá. Zatajím jí, že je to pokaždé hop, nebo trop, domácí vietnamská kuchyně, nebo naopak suché křupky, protože se zase zkazilo mlíko.

„Tak fajn.“ Ve tváři se jí mihne úsměv. „Příští týden jedeme na prohlídku chrámu. Con muốn đi không?“

„Ne, zůstanu tady,“ řeknu, než se uchýlím k další lži. „Je lepší, když můžu na těch webovkách pracovat s neteří Ông Sáua Florence tady na místě.“ Netlačí na pilu, protože si myslí, že tátovi pomáhám z dobrosrdečnosti. A když nechám prachy stranou, strávit několik dní v dodávce a hotelu, abychom viděli chrámy, které jsou v podstatě všechny stejné, zní jako pekelná nuda.

Její úsměv trvá příliš dlouho. „Jak se má tvůj táta?“ I po čtyřech letech jeho nepřítomnosti zní ta otázka stále něžně. Vzpomínám si, jak vyslovila jeho jméno, Cường, do telefonu, když jsme plánovali, že sem pojedeme. Jako by to byla poslední šance říct ho nahlas. Cường. Nejspíš si ani nepamatuje, jak jsme jednou přišly domů a Lily stavěla hrady z jeho prázdných plechovek od piva, zatímco vedle ní seděl maličký Bren.

Nic z toho si nezaslouží. Někdy mám pocit, že si to nezasloužím ani já.

Říká ti tvoje máma někdy, že tě má ráda? je zřejmě moje oblíbená otázka, když jsem opilá a rozesmutnělá. Vždycky si potřebuju připomenout, v čem je moje rodina jiná. Proč je pro mě těžší zeptat se nebo říct věci, které by v jiných domácnostech byly normální. Když na tu otázku někdo, obvykle Halle, odpoví ano, je to jako zadostiučinění.

Když jsem vyrostla, něco se změnilo. Nebyla jsem ničí oblíbenec, ale prostě jen nejstarší dítě. Na pusinky nebo objetí jsem už moc velká a máma ta tři slova nikdy neříká. Mám je cítit a cítím, máma dře, často sedm dní v týdnu. Volné hodiny by měla mít na odpočinek a já bych po ní neměla nic chtít nebo jí přidělávat starosti kvůli svým dětským láskám a větším chybám.

„Táta má jako obvykle vlastní projekty.“ Pokrčím rameny a zajdu hlouběji mezi stromy. Prozatím mi musí stačit lež. „Musím se tě na něco zeptat.“ Chodím v kruhu. Táta od začátku tuší, že uteču, pokud mi dá peníze na školné dřív, než uplyne celých pět týdnů. Je vyčerpávající plánovat vše s ohledem na to, i když se tak úplně nemýlí. „Stipendium mi přijde až po začátku semestru, ale první platba se má odeslat už za dva dny. Nevadí, když použiju tvou kreditní kartu? Zaplatím ti hned příští měsíc, až mi přijdou peníze ze školy.“

Uplyne sotva okamžik, než nad tím mávne rukou. „Jasně, můžeš.“

Napětí z mých ramen nezmizí okamžitě. Listí se vznáší v poryvech větru a ponouká mě, abych se odhodlala.

Jedno ale vím: Umím dobře lhát, i když to nesnáším.

„Dík, mami.“ Přede mnou se v dutině padlého kmene rýsuje mraveniště tak velké, až se zdá, že se kůra posouvá a sceluje. „Dej mi Brena.“ Otočím kameru tak, aby útvar taky viděl. Po obrazovce se v rozmazaném pohybu prohánějí hnědí mravenci. Z drobných dírek se stávají tunely, které celou kolonii propojují. Bren vzrušeně mluví do telefonu a jeho hlas ruší ptáky nade mnou. Jeho koníček je o fous zajímavější než kameny, které jsem v jeho věku sbírala já.

Rychle změním úhel kamery, takže Brendan vidí jenom mě a okraj kolonie.

Table of Contents

1

2

3