Renata Štulcová

KATALOGIZACE V KNIZE – NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Štulcová, Renata

Rafaelova škola. Vlasy dryád / Renata Štulcová. -- První vydání v českém jazyce. -- Praha : Maitrea, 2018

ISBN 978-80-7500-402-4

821.162.3-31 * 821-93 * (0:82-312.9)

– české romány

– fantasy romány

– publikace pro děti

821.162.3-3 - Česká próza [25]

821-93 – Literatura pro děti a mládež (beletrie) [26]

Renata Štulcová

Rafaelova škola

Copyright © Renata Štulcová, 2018

Illustration © Jarmila Marešová, 2018

Czech edition © MAITREA a.s., Praha 2018

ISBN 978-80-7500-402-4

Obsah

1.

Za dvěma ochrannými kruhy

2.

Kořeny dryád

3.

Cvičný les

4.

Fotosyntéza za bouře

5.

Slunovratný sen

6.

Kam patřím?

7.

Čím budu?

8.

U dějepravce

9.

Setkání v Motýlí věži

10.

Šípková Růženka

11.

Na Svatoboru

12.

Prázdniny v Římě

13.

V zahradách

14.

Zkouška z květinové terapie

15.

Ve Finiasu

16.

Romantika na letišti?

17.

Zahájení školy v Římě

18.

Duch

19.

Pozvánka na ples

20.

Tajemství mycelia

21.

Taneční zkouška

22.

Konkurz

23.

Přírodní kosmetika

24.

Tanec císařského páru

25.

Šaty na ples

26.

Sladkých šestnáct

27.

U Dianina zrcadla

28.

Císařský ples

29.

Johanka z Arku

30.

Amor a Psýché

31.

Turnaj ve florbalu

32.

Láska je silnější než smrt

33.

První rande

34.

Nejkrásnější vánoční dárek

35.

Výcvik

36.

Shakespearovský slam poezie

37.

Svatý Valentýn

38.

Ústa pravdy

Milí čtenáři,

snažíme se, aby naše knihy byly perfektní. Pokud i přesto objevíte v knize nějakou chybu, napište nám na nakladatelstvi@maitrea.cz a my ji rádi opravíme.

Děkujeme, Váš nakladatel.

Viděla jsem Marinu chvějící se strachem. Rty měla bezkrvé, v očích slzy a prosbu, aby to vše již přestalo. Bylo mi jí líto, když ji síla metamorfózy počala měnit. Nyní již týden spí dryádí sen. Napůl sní, napůl bdí, nic necítí, smysly má otupené, aby ji nevzbudily bolesti, které provázejí růst dryádího těla a proměnu lidských buněk v buňky stromu. Když jí Otoljenka přikázala, aby zabořila chodidla s prsty do hlíny, nechtěla. Bylo vidět, že doufá v zázrak. Vroucně si přála vymanit se z kruhu metamorfóz.

Jenže měla v těchto horkých dnech žízeň. Od příjezdu do Rafaelovy školy jí ani Flóra, ani Otoljenka nedaly úmyslně napít. A ona sama se chvěla jako v horečce a pro vodu si dojít nedokázala. Když stála v lese nahá a schoulená, podobala se spíše raněnému zvířeti než dceři královny víl a elfů. Otoljenka s vychovatelkou jí polily nohy vodou a žíznivé kořínky rašící jí na prstech začaly nasávat vodu i s živinami. Během krátké chvíle bylo patrné, jak jí pokožka zelená. Chloroplasty se jí množily v krvi a počínaly první slabou fotosyntézu.

Fotosyntéza je zázrak, opojné kouzlo, pro které my dryády žijeme. Zbavila Marinu strachu, ukolébala ji k spánku.

Zítra dopoledne se probudí. Tělo má dryádí, ale mysl? Kdoví. To se ukáže.

Proč nejsme všichni na Gaie stejní? Proč nás bylo stvořeno tolik říší? Proč někteří mohou procházet z prostoru do prostoru, do prostorů vyšších i nižších a jiní jsou stvořeni jen pro jeden prostor? Proč jsou jedni věční a jiní smrtelní? Proč, když Amor střílí své šípy bez ohledu na tyto rozdíly?

Marinina touha stát se člověkem je nebezpečná. U dryád se toho může hodně naučit, ale obávám se, že namísto poznávání magie stromů si bude ošklivit své tělo.

Psal o nás dryádách už Ovidius. Ale lidé mu dodnes i po dvou tisících letech nechtějí uvěřit. Všelijak jeho slova překrucují, protože je děsí představa, že se ve zdánlivě lidském těle dryády skrývá rostlina s kořeny.

Ach, Marino, kdybych ti tak jen uměla pomoci… My obě jsme byly stvořeny, abychom opatrovaly svět. Budu tě hlídat, jak si přál Arthos.

1.

Za dvěma ochrannými kruhy

Na bílé zdě stříbrnou zář

rozlila bledá lůny tvář.

Karel Hynek Mácha, Máj

A SVÉ KŮŽI cítila Marina doteky nočního vánku. Ne, to není má kůže, to je má kůra, uvědomila si, když se probudila z první dryádí únavy a otevřela svůj březový zrak. Viděla skrze celý les. Slyšela elfí i dryádí říši zpívat, fauny hrát na syringy, Panovy flétny. Vidím všechno, slyším všechno, jak to dělám? nerozuměla své nové metamorfóze. Tady u nohou mi chrupe Čert. A vidím dokonce sebe? Bílou kůru. Březovou kůru. Proč se stále chvěju? Aha, to vánek! A pode mnou je můj stín, to babička se na mě dívá a můj kmen a má koruna přitom zachytávají její stříbrnou záři. Chodidly, prsty, kořeny se bořím a nasávám vlhkost, kterou mi Gaia dává. A ona mě tak pevně a přitom něžně drží a chladí. Noc je horká. A paže se mi samy vzpínají vzhůru k nebi. Je to tak nádherný pocit…

Dryádí únava ji znovu přemohla. Vznášela se kolem svého kmene, upadala do spánku, větve jí klesaly. Pak je znovu zvedala, když se probouzela. Z dálky slyšela jásavé trylky syringy. To hraje Puk nebo pan profesor? napadlo ji.

Zaslechla nočního dravce a potom Čert zvedl hlavu a Marině se kolem kmene otřel ohnivý kožich. Liško?! Ty jsi tady?

Les byl plný zvuků a tónů a dokonale probuzená Marina zase hleděla mezi stromy do jeho hlubin, do dálky. Jak to dělám? Jak můžu vidět skrz naskrz mezi všemi stromy? Tamhle je opravdu Puk a sedí si a hraje. A tolik víl, dryád, faunů, zvěře… Pak ji zamrazilo. Divné postavy, které neznala, chodily lesem. Daleko od ní, zakuklené v kápích. Vanula z nich staroba, dávné věky. Měla pocit, že se ocitla v jejich středu. Cítila jejich soustředění a pohled. Viděla, jak Světlana i Julián sáhli do toulců pro šípy. Kdo to je? Sledují mě? Co chtějí?

Vtom Světlana Marinu obešla kolem dokola. Opsala kolem mě ochranný kruh! vyděsila se Marina a rozechvěla strachem.

A potom se zčistajasna a odnikud v kruhu, který Světlana opsala, zjevila divoženka. Ani Julián, ani Světlana se nehnuli.

Oni ji nevidí! uvědomila si s hrůzou Marina a Čert pootevřel zvědavě jedno oko. Když si divoženka sejmula kapuci, poznala v ní Marina krásnou dryádu, plavovlasou Egerii.

A tato tajemná dryáda, na kterou Marina tolik žárlila, ji pohladila po bělostné kůře a zašeptala: „Marino, neboj se.“

Aine stála uprostřed vzrostlé louky Prosebna a stejný vánek, který povíval listím její dcery, vířil i její vlasy. Vesmír zpíval a Aine s tváří obrácenou k matce Luně naslouchala jejímu vyprávění. Nikdo kromě Luniných potomků nemohl její květnatá a stará slova zaslechnout. Aine hleděla vzhůru a z očí jí stékaly slzy. Každá kapka na její tváři v sobě nesla maličkou duhu zrozenou ze světla a hořkých slz matky Luny.

Když skončila, Aine dlouho mlčky stála. Myslí jí duněly vzpomínky na pradávné bouře. Nakonec se zhluboka nadechla: „Ano, matko, pokusím se. Budu se snažit, aby se stalo, jak říkáš.“

Luna se zamlžila, astronomové měli nad čím hloubat a jen dcery Luny věděly, že to nejsou závojovité mraky na obloze, ale že jejich matka skutečně pláče.

A Českou kotlinou se počala valit mlha. Ze všech stran, ze všech řek, ze všech lesů.

Když se Aine vrátila k vílímu pavilónu, zastavila před budovou a položila dlaň na sloup u vchodu. Cihly a malta. Z lidského hlediska stavba velmi stará, dokonce několik století. Z Ainina pohledu jako kdyby to bylo nejvýše včera, kdy tenhle pavilón stavěli. Snažila se nevzpomínat na dceru, kterou ztratila před mnoha tisíci lety. Jenže Mani se jí stále zjevuje před očima. Snad proto, že Marinin osud se může naplnit stejně jako osud Mani. A také snad proto, že Marina, jak dospívá, je Mani čím dál více podobná.

Aine zhluboka vzdychla. „Jak já jen to té mojí berušce vysvětlím? Nebude na to chtít přistoupit…“

Pan s Arthosem prošli vrátnicí Astronomického ústavu, a přestože až do této chvíle hleděli do vesmírných map, svit paní Luny je překvapil. Její stříbro se odráželo od kupole, od oken a také od automobilů zaparkovaných před ústavem.

„Vymazal jsi mu paměť?“ zeptal se Arthos a sundal si sako. Uvnitř ústavu se slušelo být formálně oblečen, teď stačilo jen tričko. Pan přikývl. „Nemůžeme riskovat, že se někdo dozví, co jsme hledali a počítali. Vůbec našim výpočtům nerozuměl a navíc ses mu zdál podezřelý.“

„No jo, když já se neumím udělat tak starším jako ty,“ rozhodil Arthos bezradně ruce.

Ano, Pan šel za jedním z nejslavnějších astronomů profesorem Pavlem Pátkem s pořádnými šedinami a vráskami ve tváři. Zato Arthos, který s profesorem Pátkem kdysi studoval, ať se snažil, jak se snažil, si uměl iluzemi přidat jen pár let a pořád vypadal jako profesorův vnuk.

Teď si nervózně prohrábl vlasy. „No, pravda, bylo to dost nepříjemné, jak mě neustále sledoval. A já z toho měl takový divný pocit. Vždyť jsme spolu kdysi na univerzitě kamarádili. A když jsem mu teď musel lhát, že ho děda pozdravuje… To bylo hrozné!“

Procházeli od ústavu pěšky pražským Spořilovem, nikoho nepotkávali, a mohli tak hovořit v prajazyku, aniž by se vystavili sebemenšímu podezření.

Arthos kroutil hlavou. „Mezi lidmi je všechno tak obtížné. Vždyť jsem na světě jen takovou malou chvíli a už ze sebe musím dělat svého vnuka. A zvlášť na těch astronomických konferencích je to dost náročné.“

Arthos umlkl a stejně jako Pan se soustředil na velkoměsto, kterým procházeli. Je těžké na to nemyslet, říkal si. Nemyslet na to, co jsme zjistili. Přijeli jsme kvůli Plutonovi, jestli zase nezatemní Marině paměť… A to, co jsme zjistili, je mnohem šílenější… Třeba jsme spletli výpočty… Možná… Kéž bychom si je spletli…, posmutněl Arthos.

„Nikomu ani slovo,“ zastavil se Pan na chodníku. „Odteď musíš své myšlenky uložit doslova do trezoru. Nikdo si v tvé mysli nesmí přečíst ani útržek toho, co jsme zjistili. Dobře jsme udělali, že jsme nešli za Markem. Kdyby viděl, co počítáme, bylo by to jako přilévání oleje do ohně a Marina by byla v ještě větším nebezpečí, než je nyní. Ale teď už o tom ani slovo a musíme mluvit česky, začíná tady být příliš mnoho lidí.“

Auto měli až na opačném konci Prahy, takže museli projít středem města. Lidé tuto vzdálenost překonávají pomocí hromadných dopravních prostředků či taxíků, ale král lesa s králem kentaurů dávají přednost pohybu pod nočním nebem. Odkud právě teď na ně shlíží Luna, která se zamlžuje. A mlha stoupá od Vltavy. Vzduch v ulicích je vlhký a začíná chladit. Špatné to znamení…

V horkém již téměř letním večeru Prahu doslova zaplavili turisté. Pan s Arthosem mezi nimi kličkovali a Pan přitom kývl k nebi na zamlženou Lunu. „Něco se děje. Až se vrátíme, půjdu za Aine a ty rychle a nenápadně domů. Za Marinou, chlapče, nechoď.“

„Proč bych za ní chodil?“ zeptal se Arthos s nedůtklivostí mladého, kterému radí moudré stáří.

„Dobře víš, Arthosi, že naslouchám srdcím, která chodí lesem. A proto vše vím. Vím, že se o ni bojíš. A rád bys ji viděl i třeba jen v podobě břízy. Spí dryádí sen, je hlídaná a zároveň kolem ní slídí divné síly. Nemohou se k ní dostat, ale slídí. Pozorují každého a vše, co se kolem ní šustne. Byla by hloupost na sebe upozornit. Viděl jsi naše výpočty, všechny ty diagramy. Není to tak dávno, co jsem tě ve škole učil, že svět se neustále mění, nic není v klidu. Všechno má svůj příliv a odliv, v životě zažíváme změny a výkyvy. Dokonce i láska se může změnit a často se mění v nenávist.“

Arthos zklamaně přikývl. „Ty horoskopy a diagramy vycházejí úplně jinak, když započítáme vliv souřadnic před pádem Atlantidy.“

„Právě proto jsem, Arthosi, trval na tom, abychom spolu šli vše přepočítat. Když jsem se rozhodl, že staré záznamy z Atlantidy uzamknu a zapečetím a nechám čas, aby je pohřbil tak, že se k nim nedostanu, pohřbil jsem tak aspoň symbolicky všechny, kdo zahynuli v té vroucí vlně hořící lávy.

Sám víš, že není moudré se příliš dívat do budoucnosti. A tak jsem to tenkrát neudělal ani já, přestože právě já vás učím, že vesmír se chová podle principu příčiny a následku. Učím vás, že nic se neděje náhodou. Každá příčina má svůj následek a každý následek má svou příčinu. Jenže se mi zdá, že ty si pořád neuvědomuješ vážnost celé situace. V lásce každý ztratí hlavu. To mluvím z vlastní zkušenosti…“ Pan se na chvíli odmlčel a zaposlouchal se do neslyšitelných zvuků světa. Arthos zatím naštvaně tiskl čelisti.

„Myslím, že nás někdo sleduje,“ zašeptal Pan. „Cítím zvláštní nezvyklou starobu. Pradávnou starobu, které nerozumím. Nevím, kdo to je.“

Arthos se obtížně probíral ze své naštvanosti a přitom nadzvedl překvapeně obočí. Chtěl se na něco zeptat, když mu v tu chvíli zakručelo v břiše. Byl naštvaný, zmatený a navíc hladový.

„Pojď, tady za Týnským chrámem znám jedno místo, kde výborně vaří a kde vládne klid,“ rozhodl moudře Pan a vedl ho ze Staroměstského náměstí, kde kdysi Marina s Médeou hledaly Panovu podobiznu, tedy kamenného krále lesa v podloubí Týnské školy. Tam teď Pan zamířil do úzkých uliček kolem chrámu.

„Moc se to tady změnilo od té doby, co jsem tu byl naposledy,“ rozhlížel se Arthos při chůzi.

„A to bylo kdy?“

„No, nedávno.“

„Nedávno, když jsi studoval,“ doplnil ho Pan se smíchem v hlase. „Vy kentauři to lidské plynutí času asi nikdy pořádně nepochopíte.“

Arthos si nepatrně povzdychl a vzpomněl si na Pavla Pátka, u kterého dneska počítali postavení planet a hvězd. Tenkrát se za ním mohly studentky uběhat. A dneska je z něho dědeček. Mezi lidmi se Arthosovi odjakživa zdá, že on sám stále stojí na místě, zatímco celý svět kolem něj běží jako o závod.

„Lidský svět je divný. Není mi jasné, proč na něm Marina tak lpí,“ prohlásil, než vstoupili do restaurace. „Umíš si představit, že mi před svými spolužáky řekla, že chce být člověkem?“

Pan se pousmál. „Tak to si představit umím.“

Aine se vracela do vílího pavilónu tak nešťastná a utrápená, že ji mlha téměř předstihla. Noví budoucí primáni hlídaní vychovatelkami spali svůj vílí a elfí spánek, a Aine proto po měkkých kobercích zamířila rovnou do své komnaty. Matčinu záři rozmělňovala mlha, a tak jen matně dopadala dovnitř přes krajkoví záclon.

Aine ihned ode dveří zamířila k lodžii a otevřela prosklené dveře dokořán. Mlha vpadla dovnitř. A s ní i Lunina záře, kterou Luna svou dceru nyní objala.

Matko, jak já jí to jen vysvětlím? vzdychla znovu Aine. Marinka to vše odmítne podstoupit. Nechce s mým… tedy se svým pravým světem nic mít.

Luna odehnala mlhu, aby viděla dceři zřetelněji do tváře.

Má milovaná Aine, naděje vždy umírá poslední. Odhoď obavy. Vždyť víš, jak silnou máš dceru. Unikla z Pohřbeného města. V nejtěžší chvíli se dokázala soustředit a naslouchat moudrosti vody natolik, že našla způsob, jak sebe a Stellu dostat na svobodu.

Aine se tiše opírala o rám dveří a po tvářích jí stékaly slzy.

Vtom se mlha rozvířila vánkem vonícím kůrou a listím, houbami a jehličím. Po trávníku přešli dva jeleni a z pod stromů vyběhla další lesní zvířata, znamení, že král lesa přichází. Jenže s utrápenou Aine to ani nehnulo. Měla pocit, že nastala její poslední chvíle, že svět umírá, že se jí naprosto vše vymklo z rukou. Chtěla Marinu obejmout a už ji nepustit. Schovat toho snílka, to dítě před celým světem, který je sice krásný, ale i krutý zároveň.

Pan k ní došel a položil jí ruku na rameno.

„To je dobře, že jsi tady, drahý,“ zašeptala. „Potřebuju ti sdělit něco, co změní tvé plány s výukou Marininy třídy.“

Pan povytáhl obočí, protože z Luniny zamlžené tváře opravdu nedokázal vyčíst, co svým dcerám říkala. Tušil, že to bude něco vážného, ale Ainina stažená jindy tak krásná tvář ho zarazila. Aine ukázala rukou k pohovce.

Když se posadili, Pan mlčel a Aine hledící na květiny ve váze na konferenčním stolku mu vyprávěla: „Nevím, kde začít. Tenkrát, když jsem se rozhodla mít s Petrem mou Marinečku… Udělala jsem chybu, které by se žádný vládce elementálů neměl dopustit. Tou chybou jsem ublížila vlastnímu dítěti, Marince.“ Aine se odmlčela a přitom naslouchala světu kolem, cítila i chvění Zásvětí. A král lesa čekal, také on naslouchal Zásvětí a současně i svému lesu, ve kterém vnímal neznámé staré bytosti. Připomínaly mu ty, s nimiž se kdysi setkal. Před dávnými miliardami let… Natáhl ukazovák a setřel Aine slzu, která jí stékala po tváři.

„Tak začni kdekoli. Co se děje?“

Aine se nadechla. „Prostě Marina s tebou nepůjde na výpravy za klenoty. Bude tam muset sama a na mnohem delší dobu.“

„Sama?“ polkl Pan naprosto nevěřícně. „Chápu dobře, že ji chceš poslat samotnou mezi všechny od tohoto světa odtržené bytosti? Co tam bude u všech rohatých dělat? Vždyť se tam zbláz–“

V tom okamžiku prolétl nad temnými korunami stromů záblesk. Neznatelný výboj, kterého si lidské oko téměř nevšimne. A i ti, kdo ho za letních nocí v přírodě spatří, nevědí, čemu záblesk připsat. Snad meteoritu? Drobné létavici? Nebo dronu, který bláznivý majitel v noci vypouští?

„Někdo prošel mezi prostory. Tamhle,“ zašeptal Pan.

„Tamhle je Mari–“ Aine uvízla slova v krku.

„Dveřmi!“ zarazil ji Pan, když se chtěla jako bytost z vyššího rozměru vydat skrz prostory přímo k místu záblesku. „Nesmí o nás vědět.“

„Já vím, ale mám strach,“ říkala Aine už na chodbě.

Záblesk byl opravdu krátký. Snažila se, aby na sebe neupozornila. Průchody skrz prostory, které jsou pro elementály a další bytosti z vyšších prostorů a ze Zásvětí běžné, se nedají tady v trojrozměrném prostoru utajit. Takový záblesk v lese, kde probíhá metamorfóza dryád, se dá přičíst ledaskomu, ale v každém případě vypovídá o tom, že prostě někdo přišel z dálky. A ona právě nyní potřebovala zůstat utajená.

Marína si mě nevšimne, ale co ostatní? pomyslela si a začala opatrně postupovat lesem. Marína je tamhle uprostřed malého kruhu. Ale co ten veliký kruh, který ji chrání? Kdo ho tak daleko opsal?

Maskovaná tak, že si její přítomnosti nikdo nevšímal, se blížila k ochrannému kruhu, který pro lidské oko neviditelný obíhal půl lesa i s Marinou. Musím se dostat dovnitř, ale pokud by se mi podařilo kruh prorazit, jeho tvůrce o mně bude ihned vědět. Kdo ho jen vykreslil a uzavřel?

Obcházela po obvodu kruhu a snažila se zachytit stopy, otisky v čase toho, kdo kruh tvořil. Jenže těch otisků bylo kolem kruhu tolik. Aininy, Otoljenčiny, Černunnovy, Flóřiny… Vnímala stopy starých bytostí téměř tak starých jako ona. Připomínaly jí cosi z dávna, z doby před miliardami let… A potom před sebou spatřila muže v kápi stojícího těsně u kruhu. Vnímala, jak váhá, jak velmi touží dostat se přes hranici kruhu. Byl tak soustředěný na kruh, že mu uniklo, že se k němu přiblížila. Chce ublížit Maríně? Proč by se jinak snažil přes kruh dostat?

Ona obratná lovkyně se rozhodla a z pod pláště vytáhla zbraň. Luk a šíp. Jeden bude stačit… Ale ona nečestně nezabíjí…

„Buonasera… dobrý večer,“ pozdravila a přitom natáhla tětivu.

Lekl se jí. Prudce sebou trhl a kápě mu sjela z hlavy.

„Ty?“ zašeptala překvapeně, když spatřila jeho tvář.

Nikdo ho neměl vidět. A teď ona! Nepotkal ji miliardy let, ale poznal by ji i před koncem vesmíru. A ona jeho. Šíp, kterým na něj mířila, mluvil za ni, a tak v tomtéž mrknutí oka prostě raději zmizel zpátky prostory.

„Diano,“ zaslechla za svými zády.

„Aine, jsem ráda, že tě vidím,“ obrátila se a sklonila luk se šípem. „A i tebe – Černunne.“

„Předpokládám, že jsi to byla ty, kdo vytvořil ten záblesk,“ odvětil na to Černunnos.

„A ty,“ pohlédla na krále lesa, „můžeš za tenhle kruh, že?“

Černunnos přikývl. „Pro jistotu jsem ho uzavřel.“

„Dobře jsi udělal, jdou totiž po Maríně,“ zvážněla Diana.

„Ty víš, kdo?“ zděsila se Aine.

„Cara mia… má milá, neboj se,“ přistoupila Diana k sestře. „S ochranou, jakou má, se jí nic nestane. Víc vám řeknu až u tebe.“

Matka Luna své dcery vlídně osvětlovala. Aininy vlasy zářily červení a Dianiny se leskly jako zlato, když se s Černunnem vraceli do Vílího zámku. Les už klidněji dýchal, prastaré bytosti zmizely. Uvnitř Aine nerozsvítila, ale roztáhla záclony, aby necezené matčino světlo dopadalo do hloubi salónu.

„Tak kdo to byl? A cože jsi tak nečekaně přišla?“ obrátila se na Dianu, která si právě sundala zelený plášť.

„Matka mě sem poslala,“ prohlásila Diana a usadila se. „A jak vidím, tak právě včas. Marína… Carissima mia… má nejdražší,“ hovořila Diana s tím nejsilnějším italským přízvukem, „bambina mia… děťátko moje… Taková je to něžná dívka a oni kolem ní chodí jako dravci.“

„A kdo kolem ní chodí?“ přerušila ji Aine, zatímco Černunnos se usadil za závěs, kterým Lunino světlo neproniklo.

Diana si elegantně přehodila nohu přes nohu, aby vynikly její dlouhé nohy obepnuté koženými kalhotami. „Divím se, že jste je nepoznali. Byli to ti nejstarší z rady kentaurů.“

Černunnos kroutil hlavou. „Cítil jsem jen jejich starobu. Ale nedokázal jsem určit, kde přesně jsou a už vůbec, kdo jsou. Jak jsi to dokázala?“

„Víš, Černunne, nikdy dřív bych nevěřila, že se mi budou mé milostné avantýry hodit. Stejně jako Marína jsem překročila tabu… S kentaurem… Ale o mně se to na rozdíl od Maríny a Arthose nikdo nedozvěděl. Díky tomu, i kdyby byl kdovíjak zakuklený, ho za všech okolností poznám.“

„A kdo to je?“ naléhal na ni netrpělivě Černunnos.

„To neprozradím. Kdybyste věděli, jaká láska byla mezi námi,“ vzdychla si Diana. „Ale pak se rozhodl. Měl věk a zkušenosti na to, aby se mohl stát členem rady kentaurů. Jedním z tajných, z moudrých, které už nikdo tváří v tvář nepotká. Proto se se mnou rozloučil. A co se po miliardách let nestane. Já ho potkám! Tady! A co dělá? Špehuje mia nipote… mou neteřinku!“ Diana se při posledních slovech tak zachmuřila, až komnatou proběhl mráz. A nejen ona se zachmuřila. I Aine s Panem seděli v zamyšlení a Luniny paprsky byly jak led.

„Matka mě sem poslala, byla tak rozrušená, když se mnou mluvila, že se její zrcadlo chvělo, jako kdyby mělo prasknout a vylít se z břehů,“ promluvila zase Diana. „Naštěstí sem dneska dobře vidí, takže jí neušly prastaré stíny plížící se lesem. Požádala mě, abych šla ihned a pokusila se zakročit. Ani jsem se nestihla převléknout.“

Aine si nervózně tiskla dlaně, Černunnos mlčel a mračil se. Vždyť nepoznal nepřítele ve svém vlastním lese!

„Vlastně jsem přišla s návrhem,“ jako kdyby se náhle Diana rozpomněla. „Matka mi sdělila, jaké Maríně hrozí nebezpečí. Teď je tedy nade vše jasné, že ti dva mladí, Marína a Arthos, porušili tabu a rada kentaurů se rozhodla zakročit. Vám oběma jako vládcům nemusím vysvětlovat, že s Arthosem nic udělat nemohou, je to jejich král,“ vysvětlovala Diana a sklouzla zrakem ze sestry k Černunnovi a pak zase zpátky na sestru. „A tak se zaměřili na Marínu. Mají ji na mušce. Myslím, že Marína nesmí zůstat tady, potřebuje změnu. Pertanto… proto… mia cara sorella… moje drahá sestro,“ pohlédla s láskou na Aine, „si ji vezmu k sobě do Říma… Tedy vezmu si je k sobě do Říma všechny.“

Dianina slova zněla překvapivě a s nimi se do místnosti vlila silná zář Luny, která slova královny dryád podtrhla.

„Tím jí ale vůbec nepomůžeme,“ zaprotestovala Aine.

„Ale pomůžeme. Když o tom teď jen tak rychle přemýšlím, vidím samé výhody,“ rozhodila Diana teatrálně rukama. „Maríně je skoro šestnáct. Musí dospět. Naučit se všechno, co má jako tvá dcera umět. Tady v pohodlí domova se k ní všichni stále chováte jako k malému dítěti.“

Celé procesí sestávající se z třídní profesorky dryád Otoljenky, profesora Emanuela a vychovatelek a vychovatelů, kteří s sebou nesli nosítka, obcházelo právě zrozené dryády. Doprovázel je rozpustilý letní vánek a ranní slunce posílalo proudy paprsků, které zatím nepálily, jen příjemně hřály.

Metamorfózy z dryád do lidské podoby nešly studentům příliš hladce. Když pak procesí zastavilo u Mariny, zdálo se, že tam stráví celý den.

Marina blaženě vyspávala. Tak ráda se odjakživa povaluje a pochrupuje si právě v těchto ranních hodinách. To je spánek vůbec nejsladší. A tak si ho přece nenechá zkazit. Takhle je mi krásně…

„Studentko Fialková,“ slyší hypnotizující hlas profesora, „je čas na první metamorfózu. Je čas opustit na pár hodin dryádí kůru. Soustřeďte se na svůj kmen, máte v něm schované své dvě nohy, chodidla zabořená do hlíny. Představujte si, že se odpoutáváte, že se vaše kořeny zkracují, až se vám úplně a dokonale zatáhnou do chodidel. A nyní vykročte…

Marinu objímal spánek. Věznil ji ve svých sítích. Ani omylem, vzepřela se Emanuelově hypnóze. Nechte mě spát. Mně je takhle krásně… Nic mě netrápí… Nechte mě spát…

„Marino, okamžitě přestaň hrát to divadlo,“ probudil ji ze slastného spánku maminčin zvýšený hlas.

Ach jo, povzdychla si a listy jí provokativně poklesly a zase se zvedly.

„Marinko, přestaň předstírat, že spíš. Vím, že jsi v tom mistryně herečka. To jsi dělala, ještě když ti nebyl ani rok. Tatínek ti na to vždy naletěl, ale já ne,“ zaslechla znovu maminku.

Do toho začal vrčet znuděný probuzený Čert čekající už celý týden u Marinina kmene. Puk ho sice chodil krmit a hrál si s ním, ale žádná sláva, Čert je ohař a ne gaučový psík. Potřebuje pohyb, hodně pohybu.

A teď ještě Marina zaslechla štěknout svou lišku. A to už něco znamená. Vždyť liška přichází jen v důležitých okamžicích. Asi bych měla opravdu vstávat…

Jejda, co to bylo za záblesk? A další? Nemůžu otevřít oči. Mám vůbec nějaké oči? Čím jsem to v noci koukala?

„Marína,“ ozval se hlas, který už dlouho neslyšela. Teto?

„Marína, vím, že být dryádou je to nejlepší bytí na tomto světě. Věř mi. Metamorfovala jsem se už do tolika bytostí, ale žádná z nich se nám dryádám nevyrovná. Ascolta… poslouchej… Chvíli si pobudeš v lidské podobě, vyřídíš si nezbytné školní záležitosti… E poi… a potom se zase metamorfuješ a budeš si užívat lesa a nasávat vláhu lýkem.“

2.

Kořeny dryád

Cítíš ve snách rosu stromu

na své čelo padat?

Julius Zeyer, Radúz a Mahulena

AD MARININOU HLAVOU se vznášela tichá ozvěna syringy. Úplně neznámá melodie hraná na tak blízký hudební nástroj. Probouzela ji v příjemném příšeří. Napůl ještě snila a zdálo se jí o voňavé louce, o slunci, slyšela vítr a viděla kolem vlnící se hladinu modrých kvítků lnu. Pak otevřela oči úplně a zjistila, že leží na boku a tvář má položenou na polštáři z lněného plátna. A to plátno k ní právě v mysli hovořilo, lněná vlákna jí do mysli posílala obrazy ze svého života.

Dotkla se polštáře prstem. Jako kdybych se dotýkala živé kůže!

Chtěla se zvednout na lokti, ale tělo měla nezvykle těžké. Když odhodila pokrývku, spatřila místo svých nohou bílý kmen, z kterého se táhly kořeny končící v obrovské míse naplněné hlínou.

Co teď? Jsem po každé metamorfóze tak nemotorná…, povzdychla si a prohlížela si naprosto neznámý pokoj se stěnou vyplněnou vysokým skleněným oknem, za nímž v zeleném lesním šeru mlhavě tušila kmeny stromů. Vůbec si nepamatuju, že mě sem přenesli. Pamatuju si, že mě v parku budil Emanuel, mamka a po ní i Diana, rozpomínala se. Ale že mě sem nesli, to vážně nevím.

Odkud jde ta flétna? Asi bych se měla pokusit nějak vstát. Vždyť už je to moje pátá metamorfóza a navíc jsem si nastudovala problematiku dryád v knihovně napřed. Ale teď si připadám tak divná, jako kdybych se vzbudila v cizím těle. Předchozí metamorfózy byly takové… normálnější… Jsem taková… Stiskla ruce v pěsti a uvědomila si, že je cítí, jako kdyby byly z papíru. Zavřela oči a vzpomínala, co si nastudovala předtím o dryádách. Já jsem vlastně rostlina! Strom!

Pohladila se po kůře na bocích. Cítila ji stejně, jako když se dříve dotýkala své kůže. Asi bych měla zavolat, aby mi někdo pomohl.

Na její „Haló, pomoc!“ se otevřely dveře a do pokojíku vstoupila nesmírně krásná a zároveň smutná a vážná dryáda, které z medově hnědých vlasů vyrůstaly liány obsypané vavřínovými lístky.

„Vostra Altezza… Vaše Výsosti, ležte,“ pravila s podobným římským přízvukem, jako mluví Marinina teta. „Obcházíme vás s kolegy všechny, musíte se naučit metamorfovat do lidské podoby. Při páté metamorfóze to všem jde rychle, takže se za chvíli sejdeme se na první lekci dole v učebně. Musíme vás do slunovratu hodně naučit o dryádím životě. Být převážně rostlinou není pro vás jako dřívější živočichy snadné.“

Marina se kousala do rtů a odevzdaně ležela.

„Vostra Altezza, nejdříve si představte, že své kořeny vytahujete z hlíny a skrz prsty na nohou vtahujete do kmenu. Přitom svou kůru nahrazujete lidskou kůží. Nebude to moc příjemné, ale vydržte.“

Marina vycvičená z předchozích metamorfóz brzy metamorfovala svou kůru v lidskou kůži. Kupodivu se necítila dobře, bez kůry byla prostě nahá.

„Je mi zima,“ špitla.

„Ano, přirozeně. Není nad naši kůru. Ale nyní se musíte postarat o svůj zárodečný kořen, svou radikulu, která vám vychází z páteře do končetin. Dokud ji z nohou neodmetamorfujete, nemůžete se pohnout. Soustřeďte se na to.“

Marina přivřela oči a zaměřila se do hlubin svého těla.

„Bravissimo… výborně,“ pochválila ji dryáda. „Jen přestaňte být tolik vyděšená. Vždyť se úplně chvějete. Být dryádou je to nejkrásnější, co může na světě být. A velmi zábavné. Nic se nevyrovná sladké fotosyntéze, to mi věřte,“ maličko se na Marinu usmála.

Když se Marina pod dryádím vedením pomalu oblékla do dlouhých lněných zelených šatů, přes které si přehodila temně zelený plášť, vydala se na nejistých nohách za Médeou. Dryáda jí ukazovala cestu a Marina poznala, že jejich pokoje jsou umístěny na kmenech gigantických stromů a jsou spojené zasklenými chodbami a schodišti. Okny viděla, že podobné stavby jsou i na okolních neuvěřitelně silných kmenech, v některých se dokonce svítilo, takže si připadala jako v lese plném světlušek.

Médea stála u okna a přejížděla prsty opěradlo židle. Dřevo, ze kterého byla židle vyrobená, vnímala jako blízkou bytost.

„Jsme rostliny,“ zašeptala. „To je strašná metamorfóza. Tenhle rok nepřežiju. Minulý jsem byla nymfa, jak to má být, ale letos? Kdo tohle vymyslel?“ zvedla ruce ke stropu v teatrálním gestu. „Hej, ty tam nahoře, víš, jak si připadám? Jsem dryáda! Vrbová dryáda! A zoufale toužím po plavání v bazénu!“

„Dryády jsou ale krásné,“ pravila na to Marina. „Diana, Otoljenka a teď ta dryáda, co mi pomohla… Všechny jsou krásné. A květiny a stromy jsou krásné. Ale když jsem to já… je to divné. Mám v těle všechno jako rostlina. Připadám si jako mimozemšťan!“

Vtom strčili do dveří hlavy Veronika, Šárka a Jenda. Všichni tři zjevně ve svém živlu, protože geneticky byli dryádami, takže jim tato metamorfóza nečinila žádné potíže.

„Děcka,“ ozvala se Veronika tak, jak ji znali, „za chvíli máme být v učebně. Dorazili i profesoři Emanuel a Kohout, čeká nás asi hodně dlouhá přednáška. “

Scházeli po cestě kolem kmene gigantu níže a níže, vůně lesní půdy stoupala pronikavě vzhůru a jim rovnou do nosních dírek. Marinu začala soužit palčivá žízeň a vtom ji přepadla jediná myšlenka: kdybych zakořenila, napila bych se kořenem.

„Mám žízeň,“ prohlásila Médea a ostatní jí přizvukovali.

„Děcka, dole v učebně je občerstvení. Litry zeleného čaje a kávy,“ prozradila jim Veronika.

Závidím Veronice, je tak klidná. Ve své kůži. Já jsem ze všeho vyděšená a pořád mě něco nutí se dotýkat všeho dřevěného, uklidňuje mě to, zahřívá, jinak je mi taková zima, je mi divně v tomhle těle a připadám si tak sama, kroutila nad sebou zklamaně hlavou Marina, když pokračovali v cestě dolů a ona se prsty stále dotýkala stromu, který obcházeli po schodištích.

Učebna dryád byla vystavěna v příjemném chladu níže u země. Vedlo k ní několikero schodišť z dolních i horních pater. A právě po pravém horním teď přicházeli a vstupovali na plošinu umístěnou na masivní větvi stromového obra, který by zastínil i sekvoje. Z plošiny opatřené zábradlím a truhlíky se vinuly liány břečťanu. Skrz veliká secesní zdobená okna učebny viděli, že uvnitř se svítí křišťálovými lampami a že už tam sedí další ze spolužáků a hovoří s profesory Emanuelem a Kohoutem. A Emanuel si jako obvykle čistí své zbytečné brýle.

„Tak co, velitelko, jak ses vyspala?“ přivítal Marinu Vilda.

„Ujde to a neříkej mi velitelko,“ naštvala se a zamířila za Médeou k bufetovému stolu pro čaj.

„A jak ti mám jinak říkat, když nám zakázali tě oslovovat Výsosti?“

„Jsem snad Marina, ne?“ střelila po Vildovi pohledem a vzala do ruky skleněnou konvici naplněnou čajem. Okamžitě zapomněla na Vildovo hloupé přivítání, protože dotek ucha skleněné konvice v dlani se tak lišil od toho, který znala dříve.

„Tak děcka, přece se nebudete hádat,“ zasáhla Veronika.

„Dobře, omlouvám se,“ uklonil se Vilda a potichu a už vážně jí řekl: „Ale jsi teď vlastně naše velitelka. Máš nejvyšší hodnost.“

„Já nejsem žádná velitelka. Víš, že na to nemám buňky,“ špitla mu.

Vilda si nalil další šálek. „No jo, ale co když bude jednou tvoje matka chtít, abys ji nahradila, jako se to stalo chudákovi Arthosovi?“

Marina nechala klesnout pusu smutně do podkovy. „To se nesmí stát, já na to prostě nejsem. Byla bych tam k ničemu.“

„Ale co chceš dělat? Jsi následnice.“

Marina vzdychla. „Já nevím, ale něco musím udělat.“

Vyrušilo je Emanuelovo zakašlání. A kromě všech spolužáků a obou profesorů právě také dorazily i královna Diana, profesorka Otoljenka, dryáda, která Marinu budila, a ještě dlouhovlasý mladík jejich věku. Všichni čekali už jen na Marinu povídající si s Vildou.

„Vážení studenti,“ začala slavnostně profesorka Otoljenka oděná do světlého hedvábného pláště. „Blahopřeji vám k úspěšné metamorfóze v dryády. Nyní vás čekají už jen tři metamorfózy a stanete se čistokrevnými elementály jako vaši rodiče. A teď už je mi ctí, že u nás mohu přivítat naši královnu a ředitelku Římské Rafaelovy školy Dianu a požádat ji o úvodní slovo.“

Diana si hověla na židli a ukázala na mladíka sedícího v první řadě, který Marině tak trochu připomínal Indiána. „Ještě uveď prosím Iva.“

Otoljenka přikývla a obrátila se ke studentům: „Až doposud vás bylo jen dvanáct, dneska k vám přibyl nový student, který s vámi bude studovat až do maturity. Jmenuje se Ivo Drak Tála, a jak jste si podle jeho aury určitě všimli, je rodem nága, takže máte, Terezko, konečně někoho do party.“

Terezka zrudla, Ivo se také díval nejistě. A Diana si vzala slovo: představila jim neznámou dryádu, která jim od rána pomáhala. „La professore Laura je mistryní dryádích iluzí. Bude vaší třídní učitelkou… La professore Otoljenka… by s vámi nemohla všechno absolvovat. Čeká vás kromě jiného totiž roční stáž v mé škole… in Roma.“

Tak to bylo tedy překvapení, ale Diana a její kolegové se tvářili, jako kdyby jim pouze oznámili, že namísto matematiky mají hodinu fyziky.

„Čtyři vyšší ročníky Rafaelovy školy jsou velmi náročné, ale na druhou stranu se vám díky páté metamorfóze tak otevřela mysl, že budete schopni pojmout neuvěřitelné množství informací. Abychom vám pomohli s jazyky, rozhodla jsem se, že využiju vašeho malého počtu a kvintu si vystudujete u mě v Rafaelově škole v Římě.“

„Jako v Římě?“ zopakoval Otík, který měl po celou dobu pocit, že špatně slyší.

„Ano, v Římě.“

„Jako my tam budeme bydlet?“ vytáhla Kydippé obočí až pod linii vlasů nad čelem.

„Ano, bydlet.“ Diana se usmívala jejich nehranému údivu, vykuleným očím, usmívajícím se tvářím. „Samozřejmě vše musíme domluvit s vašimi rodiči. Bude to pro vás veliká zkušenost.“

Marina na rozdíl od ostatních byla z té zprávy zdrchaná. Opustit naši školu? Nemoci domů, nevidět ani jednoho rodiče a babičku s dědou. Nepotkávat Puka? Nebýt s Čertem? A… tam určitě nepotkám Arthose. Tady u nás je vždycky malá naděje, že půjde za bratrem do hvězdárny. Je to na jednu stranu úžasná zpráva, ale…

Když Diana opustila učebnu, dostali studenti pokyn, aby si znovu nalili čaj a dva dryádí mladíci přišli vyměnit svíce v krystalech kolem učebny. Potom začal profesor Emanuel.

„Studenti, pravděpodobně jste si všimli, že se vám opět změnilo vnímání. Stali jste se napůl rostlinami a jste vlastně mostem mezi faunou a flórou. Mezi světem živočichů a světem rostlin. Jen několik z vás se nyní cítí naprosto v pořádku, protože mezi vašimi předky byla dryáda. Ostatní z vás si na svůj stav brzy zvyknou a my vám k tomu pomůžeme. Myslím, že budete později na svůj rok mezi dryádami vzpomínat stejně dobře jako ostatní elementálové před vámi. Ať totiž chceme nebo ne, říše dryád je v podstatě tou nejdůležitější říší na Gaie. Dryády jsou ochránci stromů a zeleně, sami jsou zelení. Bez nich by Gaia zemřela. Věřte mi, jsem elf, moje královna a království plní mnoho úkolů na Gaie, ale kyslík nevyrobíme a půdu také ne. Ve chvílích, kdy na Gaie dojde k nejhoršímu a je ohrožen život, se s námi elfy počítá jako s bojovníky. My jsme bojovníci. Dryády jsou nejdůležitější ochránkyně života, avšak do boje se s nimi nepočítá. Pokud by ony musely jít do boje se zbraněmi, znamenalo by to, že se blíží konec Gaii, že ostatní elementálové jsou již mrtví. Když zemřou dryády, je konec.“

Marinu zamrazilo. Jak jsem se mohla narodit jako víla, když jsem nebojovná? To jsou mi bližší dryády!

Profesor si sundal brýle a rádoby důležitě si je začal čistit, přitom kývl na profesora Kohouta: „Prosím, kolego, máte prostor.“

Profesor Kohout vyzval profesorku Lauru, aby před tabulí vytvořila iluzi průsvitného dryádího těla. „To víte,“ podíval se na studenty. „Notebooky se při průchodu bránami dost vybíjejí, tak je šikovnější využít této schopnosti dryád. Já jako faun sice umím iluze také tvořit, ale ne tak dokonale. Nyní si ukážeme, jak vypadá a funguje tělo dryády.

O stavbě stromů jsme se učili v předchozích letech. Zkoušet vás nebudu, myslím, že jste dost unavení metamorfózou. Prostě mě jen poslouchejte. Sledujte nyní tento model od temene až po boky. Strom má na povrchu kmene kůru, kterou si vy dryády můžete rozvinout pokaždé, když zakořeníte. Budete si ve cvičném lese trénovat, že se můžete pokrýt kůrou celí, jako jste se pokrývali šupinami, když jste byli nymfami. Kůže, kterou nyní máte, vypadá jako lidská, ale je to jen zdání. Vaše kůže obsahuje kromě pórů ještě navíc průduchy, kterými vylučujete přebytečnou vodu v době, kdy nemáte listí. Kůže dryád je kombinací lidské kůže se stromovými průduchy ve vrchní vrstvě a lýka ve spodní vrstvě. Proto při doteku vnímáte vše naprosto jinak, než když jste byli jen živočichy. Vše, co strom má mít, tedy lýko na rozvádění živin a kambium pro růst, máte uložené pod kůží a ve svalech. Na rozdíl od stromů je vaše lýko i kambium poddajné a měkké. Vedle lidského krevního řečiště máte i stromové cévy na rozvádění vody.“

Poté hovořil profesor o stravě dryád, které jedí vše, pouze si dávají pozor, aby přijímané potraviny byly co nejčistšího původu. A co nejlépe nakombinované.

„Dobře si pamatujte, co budete dostávat tady v Silvě, protože až se rozjedete domů, budete si muset dávat pozor. A perlička nakonec: všimli jste si, že máte v konvicích i kávu? To není vtip. Káva je pro rostliny skvělé hnojivo, takže i dryádám svědčí.“

Profesor Kohout si všiml, že většinou dopili, tak je vyzval, aby si naplnili šálky. A dívky se o překot hrnuly ke kávě.

Vilda s Buližníkem se nevrhli ke kávě, nýbrž k novému spolužákovi. „Hele, Ivo odkuď seš? Jméno máš sice české, ale vypadáš jako Indián.“

„Táta je ze Šumavy, ale maminka patří k aztéckým nágám,“ usmál se plaše.

„Jo, budeš docela nápadný, ale my se o tebe postaráme,“ poplácal ho Buližník po zádech. „Umíš hrát florbal?“

„Ano, v Rafaelově škole v Tenochtitlánu jsem hrál. A taky hraju na Panovu flétnu. Spíš mi jde to hraní na flétnu.“

„Hele, tak to bys s námi mohl na trénink, až se vrátíme do školy.“

Aha, tak to asi hrál ráno on, jak jsem slyšela tu flétnu v pokoji, pozorovala je a poslouchala Marina od kávy a byla ráda, že kluci vzali plachého nováčka mezi sebe. Profesor je pobídl, aby se všichni vrátili na svá místa.

Někdo během přestávky otevřel okno a letní dopolední vzduch osvěžoval učebnu. Marině se zatočila hlava, nejraději by vyběhla ven a utekla do lesa. Představila si kyprou lesní půdu, do které by se zakořenila.

Profesorka Laura se nadechla: „Víte, studenti, kořen slouží dryádě, aby mohla čerpat z půdy vodu s rozpuštěnými minerálními živinami a aby se v půdě upevnila. Až skončíme tuto přednášku, vydáme se do cvičného lesa…“

Aine stála u okna zámku, dívala se přes park na školu a vzpomínala na Marinu. Moje krásná miloučká vílenka. Co si jako dryáda počne? A jak ji přemluvím k tomu všemu, co musí udělat? Vždyť je to ještě dítě. Jen trochu odrostlé dítě. Proč je stále taková lidská? A… Nevěřila vlastním očím, když uviděla nečekanou návštěvu. Proč? Co tu dělají? Nestalo se něco…? Se strachem je vyběhla přivítat.

Střetli se na schodišti.

„Co se jí stalo?“

„Nic, Aine, vše je v pořádku,“ odpověděla profesorka Kelaíno. A Arthos jdoucí s profesorkou se zamračil. „Marina je v pořádku, ale nesu podivný horoskop, který jí vyšel na tento školní rok.“

Skončili v Ainině pracovně s úhledně narýsovaným diagramem.

„Když je děláš rukou a tuší, vypadají lépe, vznešeněji,“ rýpla si znepokojená Aine. „Tak co se děje?

Arthos ukazoval na postavení planet a souhvězdí. Zdůrazňoval konjunkce a opozice, postavení paní Luny a planety Venuše.

„Z toho všeho plyne, že Marina udělá letos veliké rozhodnutí a všechno, co bylo plánováno, se změní,“ říkal se staženým obočím.

„Co to bude a kdy?“

„To se nedá určit,“ vložila se do rozhovoru profesorka Kelaíno.

Marina, březová dryáda je Aine opět podobnější a podobnější. Kdybych jen mohla doufat, že se Arthosovi přestane líbit, pak bych nemusela spřádat kletbu. Mám pro tebe, Marino, kletbu. Novou kletbu, která ti ublíží více než ta tajemná kletba visící nad celou rodinou. A Arthos bude volný. Ano, jsem tak zlá. Ale to láska se mnou udělala. To jsi ty se mnou, Arthosi, udělal. Kdybys mi zůstal věrný, ráda bych nechala Marinu žít.

3.

Cvičný les

Ozvěna je nejen opakování toho,

co je ve zvuku opakování hodno,

ale také částečně i hlas lesa, stejná slova

a zvuky zpívané lesní vílou.

Henry David Thoreau, Walden aneb Život v lesích

PŘES SVÉ MNOHEM lepší smysly, které s touto metamorfózou získaly, netušily Marina s Médeou, že jsou pozorovány. Jak se vlekly do schodů, stála v dálce na terase na kmeni protějšího gigantu královna Diana. Vytvořila kolem sebe iluzi vzrostlého ibišku a zamyšleně pozorovala neteřinku.

„Schodů víc než do mého pokojíčku u nás doma, a navíc tak vysoko. Jako by tady nevěděli, že nesnáším výšky,“ odfukovala Marina a Médea přikyvovala. „Ještěže my máme s mamkou celý dům v přízemí. A dva bazény. Tady než dojdem nahoru, půjdem zase dolů. A prý u sirén je to ještě horší.“

S tím časem Médea docela přeháněla, měly ho nakonec dostatek, aby si odpočinuly a věnovaly se samy sobě. Šly k Médee, která měla pokojík níže. Marina za oběma zavřela dveře a rozhlédla se. Když Médeu vyzvedávala předtím, neměla tolik času si její pokojík prohlížet. Podobal se jejímu jak vejce vejci. Ale stejně jako jí i tady jedna věc chyběla.

„Vadí mi, že nemáme koupelny. Myslíš, že v Římě budeme mít v Silvě koupelny?“

„Na co?“

„Jak na co?“ zatřepala Marina hlavou.

A Médea na ni hleděla, jako kdyby její kamarádka spadla z Marsu. „To mi brácha záviděl, když mi mamka vyprávěla, že dryády koupelnu nepotřebují. V lese nás bude omývat déšť, a když budem extra od bláta, jsou dole v kořenech gigantů prý krásné lázně. Mamka mi prozradila, že si chodila dolů vždy zaplavat. To víš, jako nymfě se jí po bazénech stýskalo. A mně teď bazén taky chybí.“

Marina ji poslouchala a při tom si sedala na Médeinu postel jako umírající labuť. Pak zabořila obličej do dlaní.

Médea se posadila vedle ní a dala jí paži kolem ramen. „Hele, velitelko, nesmíš si to tak brát. Moje mamka říká,“ Médea spiklenecky ztišila hlas, „že to máš těžší, protože tě vychovávali jako člověka. Zkus chvíli zapomenout na lidský svět.“

A když zaslechla Marinino „Hm“, dodala: „Víš, že jsi stoprocentně celá tvoje mamka?“

Marina přikyvovala. Při prvním česání po metamorfóze jí zrcátko odhalilo pravdu. V dříve hnědých vlasech jí nyní mezi dlouhými větvičkami planou rudé odlesky. A její čokoládové oči už nejsou čokoládové. Má je žíhané. Hnědozelené.

Stromoví giganti se Marině zdáli vysocí jako mrakodrapy. Na jejich neuvěřitelně silných kmenech viděla v jednotlivých patrech plošiny s altány i překrásně zdobené zasklené stavby. Stromy byly mezi sebou ve výšce propojeny oblouky mostů. Jednotlivá patra spojovaly soustavy dřevěných a kovových schodišť s ozdobnými zábradlími. Mnohá schodiště se schovávala pod silnými větvemi a úplně dole, kde nyní stáli, se křížily cesty vyložené kamennými mozaikami. Zelené příšeří houstlo od vrcholků až k zemi, a tak si teď Marina připadala jako obklopená zelenou mlhou.

Profesorka Laura je nechala nastoupit a Marina si vzpomněla, jak se jako třída viděli poprvé po první metamorfóze. Uběhly jen čtyři roky a vypadáme dospěle. Tenkrát jsme byli takové malé děti, a jak říká mamka, pořád jsme se hemžili a pobíhali. Hodně jsme se všichni změnili. Tolik se toho stalo a změnilo. Když mě u naší školy tehdy Patrik tahal za uši, nenapadlo by mě, že budu mít kamarádku, do které se on zamiluje. Kéž by jim to vydrželo. Jenže nelekne se Patrik toho, že je Médea nymfa? A co když teď objeví, že je…

Myšlenku Marina nedokončila, protože k nim právě začala hovořit profesorka. Mluvila sice bezchybně česky, na což si třeba královna Diana vůbec pozor nedávala, chvílemi se jí ale přeci jenom do slov vkrádal silný italský přízvuk.

„Dneska se poprvé vydáme na procházku Silvou, nesmírně rozlehlým lesem dryád, do kterého nemají ostatní elementálové a lidé přístup. Než vykročíme, poprosím vás, abyste se soustředili na giganty nad našimi hlavami. Kdysi na jedné konferenci ve Wyomingu ve Spojených státech jsem hovořila s lidským odborníkem na lesy.

Stěžoval si mi, že mnoho lidí považuje stromy a rostliny za dekorace. Shodli jsme se na tom, že příčinou je hlavně to, že rostliny jsou pomalé. Víte, dětství stromů je desetkrát delší než dětství člověka. Stromy žijí v průměru pětkrát déle než člověk. A běžné pohyby? Když strom rozvíjí listy a pučí pupeny, trvá mu to týdny až měsíce. Navíc se lidem zdá, že jsou stromy nehybné jako skály. A další podstatná věc, stromy nemluví ani neštěkají. Lidé sice v lese slyší zvuky, které stromy vydávají. Jenže šustění listí a vrzání větví je způsobeno větrem. A tak lidé prostě považují stromy za věci. Vy jste nyní také napůl rostliny jako já. Máme ke stromům blízko. Pohleďte na giganty, soustřeďte se na ně. Nejsou to žádné betonové mrakodrapy. Jsou živí jako my.“

Marina poslušně zaklonila hlavu a klouzala zrakem vzhůru po nekonečných kmenech, větvích a korunách v nesmírných výškách. Vnímala i třpyt aury gigantů. A potom ucítila pod kůží jemné hnutí. Usmála se. Rozhlédla se. Vykročila k nejbližšímu kmeni a položila na něj dlaň.

„Co cítíš?“ zašeptala náhle vedle ní Diana.

Marinu nejdřív její přítomnost překvapila, ale pak potichu odvětila: „Já… já to neumím říct… Je to stejné, jako když… jako když se dotýkám lidské kůže.“

„Marína, bravo… výborně. Jsem na tebe pyšná. Pěkně ses tentokrát metamorfovala,“ pochválila ji Diana a vydala se k dalším studentům, kteří už přestali zírat do výšek a blížili se ke stejnému odhalení, jaké učinila před chvílí Marina.

Já že jsem se pěkně metamorfovala? Vždyť si připadám jako bílá vrána. Co budu dělat doma? Na noc musím mít hromadu hlíny, kterou budeme muset pořád vyměňovat. Taťka říkal, že se těší, až budu dryáda, protože stromy miluje. Jenže až k nám přijde Káťa, nebudu se chovat divně? Vždyť já vnímám stromy jako lidi. Jejich kůru cítím, jako když jsem cítila kůži. Jak se budu chovat k lidem? povzdychla si Marina, když bosí kráčeli po úzkém chodníku lesem.

Neměj strach, k lidem budeš cítit to samé co ke stromům, my vás všechny v Římě zaškolíme, zaslechla ve své mysli Dianinu odpověď.

„Až dojdeme do cvičného lesa,“ obrátila se na ně při chůzi Laura, „chlapce si převezmou kolegové Sorbus s Alnem. Naše královna a já budeme pracovat s vámi dívkami. A nyní pozor, sestupujeme na hliněnou cestičku. Je dobře vyšlapaná, ale jako dryády si dejte pozor. Jsme stromy. A každý strom, pokud se dotkne hlíny, kouká zakořenit. Jakmile se nadechnete vůně hlíny a ucítíte ji pod ploskami chodidel, bude vás to svádět k zakořenění. Pocítíte stejnou touhu, jako když jste měli od profesora Pana zakázáno se přejídat kůrou.“

Profesorka Laura to vystihla přesně. Jakmile Marina udělala pár kroků, celá se zachvěla a nejraději by zůstala stát na místě až do rána.

Tenkrát jsem se té kůry přejedla a několik dní jsem se nemohla zbavit kozí podoby, vzpomínala Marina. Teď žádné divné zakořeňování, musím jít, jít, jít… Laura se ale jako naschvál zrovna znovu zastavila. „Paradoxem je, že se lidé učí o podmíněných a nepodmíněných reflexech živočichů a netuší, že se to týká i nás rostlin. Zakořenění patří totiž mezi nejdůležitějších události v našem životě. Brzy pochopíte z vlastní zkušenosti, že na zakořenění závisí váš zdravotní stav a celý život.“

Poslušně šlapali dál, kluci občas povyskočili, aby se dotkli větve nad hlavou, ze které spadla rosa na další pochodující za nimi.

„Ty hele, Ivo,“ přitočila se Médea k novému spolužákovi. „Kluci říkali, že jsi byl v Rafaelově škole v Mexiku…“

„Hm, byl,“ přikyvoval.

„A… teď budu vypadat jako velká drbna, ale vy jste se přestěhovali? Proč?“ ptala se dál Médea a Marina se zvědavě přidružila a Iva si prohlížela.

„No, ono to bylo tak, že jsme přemýšleli, co budu v životě dělat, až vyjdu školu. A já bych chtěl být skladatelem. A protože Češi patří mezi nejlepší hudebníky, rozhodli se naši, že se přestěhujeme do České republiky. Nakonec občanství máme.“

Vilda natahující špičaté uši, že je měl snad až nad temeno hlavy, na ně čekal. „To myslíš jako vážně, to s tím skladatelstvím? Vy jste hudební rodina?“

„Ani ne. Rodiče jsou lékaři. Máma má kamenné lázně, jako nága používá k léčení lávu a jiné kameny. A táta je praktický lékař a léčí i přírodně. Bylinky a tak.“

„A oni se poznali v Mexiku?“ vložila se do hovoru Kydippé.

„V Praze. Studovali spolu medicínu.“

„A co říkal tvůj taťka na to, že je maminka nága?“ zajímalo Marinu.

„Nic, on je dryáda.“

„Vážně?“ podivili se a Buližník s lišáckým úsměvem dodal: „To je ale nebezpečná kombinace. Nágy jsou ohnivé, a když se tvoje máti rozzlobí, může tátu spálit plameny.“

„To nehrozí,“ rozesmál se Ivo, „on je totiž nehořlavý cypřiš.“

Aha, kvůli těm mým bleskům, bych to asi měla bezpečnější, kdybych byla cypřiš, stáhla Marina obočí a skousla si rty.

Ostatní se smáli a byli dál zvědaví.

„A jak se tam v té mexické Rafaelově škole mluví?“ podrbal se Vilda ve vlasech. „Mexicky to asi nebude.“

„Úplně normálně španělsky, i když teď ve vyšších ročnících se pak učí jazyk návatl, kterým se tam taky mluví. Jo a ještě jsme se učili samozřejmě angličtinu.“

„Ale stejně to máš dobrý, že umíš česky,“ skočil mu do řeči Buližník. „Jinak by ses s námi totiž nedomluvil.“

„Týjo, bratránku, myslíš, že máme náladu na vtipy?“ sepjala Médea paže ke korunám gigantů kdesi ve výšinách a pak se otočila k Ivovi, který se ale pobaveně usmíval.

„Víš, Ivo, Buližník a Vilda jsou největší kopyta na angličtinu, co kdy v Rafaelově škole studovala. Málem vždycky propadnou a ještě si z toho dělají legraci.“

„Hele, klid sestřenko, bez tý rtěnky jsi nějaká nervózní. Z nás dvou budou vynálezci nebo si založíme vlastní ZOO. My angličtinu nepotřebujeme, zvířata používají zvířecí esperanto. A navíc Lejdyna přece říkala, že doufá, že nám dryádí metamorfóza pomůže se zlepšit v jazycích. Sice nevím jak, ale Lejdyně důvěřuju. Jen by mě zajímal její názor na to, že se budeme v Římě muset naučit těch jazyků trochu víc.“

„Třeba deset, třeba dvacet jazyků,“ položil Vilda za chůze Buližníkovi paži kolem ramen. „Hlavně se těším na tu jejich pizzu.“

Profesorka Laura se na ně ohlédla, protože se příliš loudali. Přidali tedy a pokračovali v diskuzi.

Náhle se giganti rozestoupili, ale les nekončil. Jen se před nimi zelenal les stromů běžné výšky. Cvičný les. Na jeho okraji už čekali oba profesoři praktického výcviku odění do zelených tunik. Nejdřív se poklonili královně a pak jim je Laura představila. Ten s červenými vlasy a větvemi jeřábu ve vlasech se jmenoval Sorbus, ten druhý, hnědovlasý s olšovými lístky Alnus.

„Než se rozejdeme po lese, poslouchejte všichni najednou, co tady budeme až do zítřejšího rána dělat. Než jsme vyšli, říkala jsem vám, že stromy jsou pomalé. Že lidé nedokážou pohyby stromů vnímat, takže je považují za nehybné. Pak jste se dotýkali stromu, a protože jste dryády, cítíte kůru jako lidé cítí kůži. A pod kůrou probíhají velice rychlé procesy. Až se zakořeníte, uvědomte si, jak dlouho trvá, než nasajete z hlíny první doušky vody a živin. Průměrná rychlost tohoto toku je totiž osm a půl milimetru za sekundu. Tak a nyní první úkol. Až se zítra ráno vrátíme domů, napíše mi každý výklad o tom, jak jste jako dryády od odpoledního zakořenění až do rána dýchali. Celý ten proces není vůbec jednoduchý, o fotosyntéze jste se už učili, víte, co můžete očekávat, proto si dobře uvědomujte, co děláte. Vnímejte vše, co se s vámi bude dít. Zítra se sejdeme v učebně na dopolední čaj.“

Jakmile Diana na Marinu kývla, následovala ji a nohy se jí téměř motaly. Jsem tak slabá. Kdybych byla člověk, řekla bych, že na mě něco leze.

„Slíbila jsem Aine, že se o tebe postarám. Tak jsem ti vybrala tohle příjemné místo a budu tady až do rána s tebou, aby ses nebála. Sice nejsi žádné dítě, ale tvoje chmurné myšlenky se mi ani trochu nelíbí. Loni jsi byla taková spokojená nymfa…“

„Protože jsem si nepamatovala, kdo jsem.“

Stály na břehu malého jezera zalitého sluncem a všude kolem se v teplém vánku chvěly stromy, jejichž korunami se prodíraly sluneční paprsky.

„Svlékni se, potřebuješ urychleně živiny. Nebo mi tu omdlíš,“ přikázala Diana.

A když Marina zaváhala, spustila naoko přísně. „Dryády se nahoty nebojí. Navíc tady kolem daleko nejsou ani dryády, ale jen samé stromy, které jako nahotinka vůbec nezajímáš. Tak rychle a postav se tady. Jsi březová dryáda a máš mělké kořeny, tohle je místo přímo pro tebe. Otoč se, abys měla výhled na jezero.“

Po chvíli Marinu zalila první vlna vody s živinami, které nasála z půdy. Tělo se jí zazelenalo probuzenými chloroplasty a zasáhly ji první doušky fotosyntézy. Tvář jí rozjasnil úsměv.

„Je to opojné, viď? Vidíš, tohle jsi potřebovala. A teď už jen klidně stůj a tvé buňky budou pracovat samy.“

Cítila, jak proniká svými kořeny půdou do všech stran a zároveň se protahovala do výšky, páteř jí znehybněla, paže se jí samy zvedly jako větve a další silné větve jí vyrůstaly z ramenou a zad. Když jí na nich vypučelo listí, spustila se jí v těle fotosyntéza už naplno. Náhle si připadala, že se vlastně až do této chvíle dusila, že teprve teď dýchá, jásá, existuje hluboko v hlíně a zároveň se vznáší ve výškách.

„No, vidíš, neteřinko, jak jsi krásná dryáda,“ pohladila ji Diana po tváři a po březových liánách ve vlasech. „Já se zakořením tady kousek vedle, abychom si mohly povídat. Ale jinak ti doporučuji nasávat živiny a slunit se. Vnímej své tělo, abys měla zítra co psát do úkolu.“

Při návratu k domovskému gigantu šla Marina jen s Dianou. Cítila se nabitá energií, dokonce se i usmívala. A než se s Dianou rozloučila, teta jí poradila: „Abys zbytečně neztrácela síly, vezmi si papíry a tužku do postele a znovu se zakořeň. Hlínu v květináči vám dryády vyměňují každý den.“

Marina přikývla, ale když vystoupala po schodištích do svého pokoje, účinek fotosyntézy již odezníval, takže se zamračila a se slovy „To určitě“ si přitáhla židli k oknu, které otevřela, a s nohou přes nohu se dala do psaní. Aspoň nějak si musím zachovat pocit, že jsem člověk, povzdychla si a zasněně se zahleděla na protější stromový gigant. A pak uslyšela krásné melodie, které hrál Ivo. Vzpomněla si na Puka a potom hned na Arthose. Snažila se si vybavit jeho tvář. Jeho úsměv…

Jak si ze mě vždycky dělal legraci, když jsem byla malá… Jasně, připadal si proti mně jako velký, když mě tenkrát nesl z lesa za té bouřky… A v Kentaurionu…, vzdychla a namísto úvahy se pokusila načrtnout Arthosovu tvář. Maminka umí tak krásně kreslit. Karty, co mi udělala, jsou dokonalé. Já to neumím tak jako ona…

Ivo právě začal hrát tichou pomalou melodii a Marina stěží držela víčka otevřená. Únava na ni doléhala. Potřebovala bych do očí sirky, bylo to poslední, co ji ještě napadlo.

„Marino, vstávej,“ narovnávala ji Médea na židli. „Co tady děláš? Za chvilku máme dopolední čaj a ty spíš. Dopoledne. Co si v noci dělala u toho jezírka?“

Marina byla zmatená. V prvním okamžiku dokonce ani nepoznávala, kde jsou. Médea zvedla z podlahy tužku a pokreslený papír.

„Tys nic nenapsala?“ prohlížela si Médea se zájmem kresbu. „To je Arthos? Týjo, ten se ti povedl. Je škoda, že se nemůžete vidět častěji.“

Marina zrudla jako růže a nejraději by jí ten papír vyškubla z ruky. Ale byla to kamarádka a Marina k ní nechtěla být hrubá.

„Na, schovej si ho,“ podala jí ho náhle Médea zpátky. „Máš nějakou jeho fotku?“

Marina zavrtěla hlavou.

„Hm, já taky ne. A není na stránkách školy?“

„Není. Ona ta hvězdárna není přímo součástí školy a na hvězdárně jsem ho taky nenašla,“ přiznala smutně Marina.

Když dorazily do učebny, spolužáci popíjeli čaj a šeptali si. Humor, kterým dříve všichni hýřili, se vytratil.

Unavená Marina četla svou krátkou úvahu naštěstí jako poslední: „V době, kdy nejsou dryády zakořeněné, dýchají plícemi jako lidé. Ale pravděpodobně jim to tak úplně nestačí, protože jsem se za dopoledne, kdy jsem nebyla zakořeněná, velmi unavila. Dokonce jsem si všimla, že jsem se při chůzi po rovině zadýchávala. Jakmile jsem měla kořeny v hlíně, dech se mi uklidnil. A protože jsem v tu chvíli neměla ještě listí, vyplývá z toho, že dryády dýchají i kořeny. Poté, co mi listí narostlo, jsem vnímala energii fotosyntézy. Při fotosyntéze jsem využívala sluneční záření, vodu, kterou jsem nasávala kořenovým systémem, oxid uhličitý, který jsem vdechovala průduchy na listech. Vyráběla jsem si tak cukry a kyslík. Trochu kyslíku jsem zužitkovala sama, většinu jsem vydechla do ovzduší. Při západu slunce jsem se cítila velice zvláštně, chtělo se mi brečet, myslela jsem, že mám depresi, protože jsem už nemohla bez světla fotosyntetizovat a přestala jsem cítit ten báječný pocit, který jsem při fotosyntéze měla. V noci jsem využívala nashromážděné cukry, vdechovala jsem kyslík a vydechovala oxid uhličitý stejně jako lidé. Brzy jsem únavou usnula a ráno mě probudila nová fotosyntéza,“ dokončila a tvářila se odevzdaně.

Profesorka Laura si zamnula spokojeně dlaně. „Jsem ráda, že jste objevili, jak důležitá je pro nás dryády naše rostlinná podstata. Odborníci doporučují, aby dryáda, pokud chce být zdravá, zůstávala tři čtvrtiny dne zakořeněná. Ano, hledíte překvapeně. V dnešní civilizované společnosti je to obtížné. Proto si dryády vybírají taková povolání, aby byly pány svého času a měly přírodu na dosah.“

Veronika, která brala svou nynější podobu smrtelně vážně, protože se do ní v oktávě zase vrátí, se zeptala: „A co když se ucítíme někde mezi lidmi tak unavení, že budeme potřebovat začít fotosyntetizovat?“ Než mohla Laura cokoli říci, otočila se Veronika ke spolužákům. „Děcka, ráno jsem o tom přemýšlela. Když si vezmu hodně dlouhou sukni, lidi si třeba v parku nevšimnou, že jsem se na chvíli zakořenila.“

„Verónika,“ vyslovila Laura její jméno italsky, „průduchy nemáte jen v listech, nýbrž i v kůře a chloroplasty máte v kůži i v krvi. Proto jste nazelenalí. Velice slabou fotosyntézu provádíte, kdykoli se nacházíte na světle. A nemusíte přitom být zakořenění. Když se neolistíte, ale přitom zakořeníte, jak to měla Verónika na mysli, zmnoží se vám v krvi chloroplasty, více zezelenáte a budete rychle fotosyntetizovat. I jen krátká chvíle takové fotosyntézy vás postaví na nohy.“ Profesorka se zvedla ze židle a ukázala na hodiny. „V poledne vás odvedu znovu do cvičného lesa. Budete na svém stanovišti až do rána a pro dnešek vám dávám jeden velmi významný úkol. Budete pozorovat své tělo, jak získává vodu a živiny. Chtěla bych od vás zítra slyšet srovnání tohoto procesu s lidmi. U všech nápadů uveďte výhody i nevýhody.“

„Jediná otrava, děcka, je, že na sebe po zakořenění nevidíme,“ zlobila se Veronika, když profesorsky kráčela v jejich čele opět do cvičného lesa.

„Vždyť bys řvala, že se mám otočit, že jsi nahoře bez,“ podotkl Vilda.

„Neřvala, já si nesu plavky,“ usadila ho Veronika.

„Jako vážně?“ popostrčil si Vilda brýle. „Ty budeš na cvičáku plavat?“

„Stejně jako ty si budeš číst.“

„Já nosím brýle kvůli svojí image.“

„To já plavky taky.“

Jo, Veronika nezapřela učitelské geny po mamince. S ní se obtížně dohadovalo. A Marina měla aspoň na chvíli důvod smát se a snad i na několik okamžiků zapomenout, jak se vzdaluje od svého snu být člověkem. V nádherné Silvě skryté za dryádí bránou ani netušila, že doma na Křivoklátsku vládne opět květnové vedro, při němž zasedá sbor Rafaelovy školy na několikadenní pedagogické konferenci. Kromě známek na vysvědčení a chování studentů se celý jeden den probírají metamorfózy jednotlivých ročníků. A právě v ten den se na poradě v pravé poledne objevila i profesorka Diana, ředitelka Římské Rafaelovy školy.

„Nejdu pozdě?“ vplula do sborovny a jako vždy na ní mohli všichni nechat oči. Byla krásná a nezapomenutelná.

„Nejdeš pozdě. Kvartány jsme si nechali na závěr, bude to na delší povídání,“ usmála se na ni ředitelka Flóra.

Diana si odložila kabelku a zamávala na sekretářku, aby jí připravila kávu. „Un espresso, per favore,“ poprosila jako v římské kavárně. Protože se však diskuze vlekly, vypila milovnice kávy Diana takových šálku nakonec pět. Když jí sekretářka nesla šestý, konečně se dostala na pořad dne kvarta.

Několik kolegů se dívalo na její pití kávy s despektem, proto pravila: „To víte, hořčík, dusík, draslík, to všechno je v kávě a my jako dryády takové doplňky stravy potřebujeme, viď Flóro,“ obrátila se na ředitelku, která jí s úsměvem přikyvovala.

Zatímco Diana upíjela, střídali se profesoři Otoljenka a Emanuel v hodnocení metamorfózy kvartánů. „Zvykají si rychle, přechod z živočišné do rostlinné říše zvládají v normě. A… ehm… pouze Marina má problémy.“

„Zase paměť?“ zděsila se profesorka Stříbrná. „A já ji mám obsazenou do představení. Doufám, že se jí vrátí, aby –“

„Buďte bez starosti, kolegyně,“ uklidnila ji Otoljenka. „Nejde o paměť. Ta Marině tentokrát slouží výborně.“

Většina sboru se snažila nepokukovat příliš okatě při Otoljenčině řeči na Aine. Ta seděla blízko okna, ruce sepjaté, hlavu skloněnou. Mocná královna elfů a víl teď pokorná a unavená.

Profesor Emanuel si vzal slovo. „Marina tentokrát svou podobu nepřijala ani jako přechodný stav. Ona o tom nemluví, nestěžuje si. Ale už na první pohled na ní vidíte, že je zoufalá, nešťastná, cítí odpor k sobě samé. Doufal jsem, že při fotosyntéze podlehne jejímu opojení, jako podlehli i ti nejzarytější odpůrci dryád, ale vydrží jí to jen na cestu z cvičného lesa. Seznámil jsem s tímto problémem už kolegy z jiných Rafaelových škol, samozřejmě jsem Marinu nezmínil. Doufám, že mohli na stejný problém už narazit dříve a pomohou nám. Každý den je cenný, Marinu hlídáme dvacet čtyři hodin.“

„Promiňte,“ zvedla se nečekaně Aine a odcházela podél sedící řady kolegů. Každým krokem zrychlovala, ze dveří přímo vyběhla.

Flóra si urychleně vyměnila pohled se svým zástupcem profesorem Panem, který se za Aine okamžitě vydal.

V místnosti se náhle ochladilo. Nikdo nevěděl, co si počít, všichni byli bezradní. A v té bezradnosti ředitelka pro tento den poradu ukončila. Když odešli, zůstala jen Diana uvelebená v křesle. „Nechtěla jsem o tom před kolegy mluvit, ale jedno řešení, jak pomoci Maríně, mě napadlo. Jenže bych tím přestoupila řád školy a navíc bych si musela vzít teď Marínu s sebou na několik dní ze Silvy do Říma.“

Když Diana seznámila Flóru se svým nápadem, dostala požehnání: „Zkus to, nemáme co ztratit. Té nešťastné malé princezně musíme pomoci. Pořád ji vidím, jak tady kdysi ležela taková maličká, když nám omdlela u přijímacích zkoušek. Metamorfovala se i bez lektvaru, prostě její geny po Aine jsou velmi silné. Jenže Aine udělala chybu, že ji nechala na vychování u lidí. Ostatní studenti až na pár výjimek mají aspoň jednoho rodiče elementála a od malička byli připravováni na to, že si prodělají metamorfózy.“

Diana souhlasně přikývla: „Já to Aine tehdy říkala, jenže jsem ji nepřesvědčila, aby si dceru vzala k sobě. Někdy si myslím, že to udělala kvůli té kletbě. Ale možná to jsou jen mé domněnky. Detaily kletby zná jenom sama Aine.“

Která právě v tu chvíli seděla ve vílím pavilónu s tváří schovanou do dlaní a Českou kotlinou se valila hustá mlha, jež zahalila smutnou tvář paní Luny.

Marina si s úžasem uvědomovala, že si skvěle pamatuje, kudy ji teta vedla cvičným lesem. Míjela stromy se stejnými pocity, jako když člověk na ulici potkává lidi. Některé stromy ji vítaly, jiné rušila svými kroky. Všichni tomu tady začali hned říkat cvičák, ale to je takové hanlivé slovo, ohrnula rty. Pro les se to nehodí… Tamhle je to mé místo. Kde se svléknu? Ačkoli věděla, že kromě nich a stromů zde nikdo další není, ohlížela se na všechny strany a váhala, za který strom jít. Včera před Dianou mi to šlo lépe. Krčila se za silným kmenem olše a vykukovala, jestli nezahlédne nějaký pohyb. Vetřelce, který by na ni koukal. Rozkašlala se. Špatně se mi dýchá, musím jít na to.

Slunce se krásně třpytilo na hladině jezírka, po které vznešeně pluly dvě labutě. Idylka, do které se Marina nedokázala vžít. Kdyby se opravdu necítila jako přidušená, kdyby nepotřebovala fotosyntézu, odkládala by metamorfózu v dryádu a zakořenění dál a dál. Zavřela oči, aby se na svou proměnu nemusela dívat. Cítila se tak nedůstojně. Ale i tak stála za deset minut na břehu březová dryáda s bílým kmenem až do pasu a s hlavou skrytou v košatých větvích. Rajské doušky opojné fotosyntézy způsobily, že si zase až do vykořenění přestala ošklivit své dryádí tělo, své kořeny.

Protože strávili zakořenění při fotosyntéze až do dalšího odpoledne, dala jim poté profesorka Laura volno pod podmínkou, že v pořádku přijdou na večeři, půjdou brzy spát, vyspí se v pořádné posteli a ráno po snídani budou připraveni na výuku.

Všichni už asi spí zakořenění a já tu stojím u okna a nemůžu spát, vzdychala Marina a rozhlížela se do tmy, kterou prozařovaly krystaly luceren rozmístěné po terasách a schodištích. Vypadá to tady jako na Vánoce, napadlo ji. Jako vánoční výzdoba ve výlohách a ulicích.

Světla se táhla do dálky, jako kdyby byla navěšená na kilometrové šňůry. Vše v Silvě oddychovalo, dryády spaly, jen stráže bděly. Stráže a utrápená Marina.

Jak tam tak stála, náhle si uvědomila, že slyší tichý zpěv. Zprvu se jí zdálo, že je to jen přelud, mámení, ale zpěv o maličko zesílil, až v něm rozeznala mantru.

Puk nás o mantrách učil. Mantra by mi mohla pomoci s metamorfózou i s tou mou nešťastnou láskou… Nejlepší by bylo, kdybych na Arthose zapomněla. Čím víc na něj myslím, tím jsem nešťastnější. Prý když sejde s očí, tak sejde s mysli. Nevím, kdo tohle přísloví vymýšlel, ale já na Arthose myslím čím dál víc…

Vtom se do zprvu jednohlasého zpěvu přidaly ještě další sladké andělské hlasy dryád. Cítila, jak jí vlny zpěvu rozechvívají tělo. A také jak žízní a uvadá. Chtěla si nalít z karafy vodu, ale už v ní nebyla ani kapka.

Přesto nasála vodu nosem.

Je za mnou!

Otočila se a vydala k velikému květináči vedle lůžka. Zabořila prsty do vlhké voňavé hlíny.

Nemám jinou možnost, jinak nejspíš omdlím žízní…

A tak ulehla a jako pravá dryáda utišila pomocí kořenů z hlíny svou žízeň. A potom ji mantra uspala. Na tvářích jí přitom zůstaly zaschlé slzy.

Ráno se rozhodla, že se dá do pořádku. Jenže jak se má dryáda učesat, když jí mezi prameny vlasů rostou prameny lián? krčila rameny před zrcadlem. Pokusila se je odmetamorfovat. Až na pramen lián nad pravým spánkem se jí to povedlo, takže se mohla učesat. Ale protože cítila, že ji taková metamorfóza stojí hodně sil, nechala liány zase vyrůst. Jenže veškeré skřipce a spony, které s sebou měla, byly na culík plný lián malé. Nakonec si culík omotala pramenem vlasů a lián, který sepnula malým skřipcem.

Jako kdybych to nebyla já. Ta pleť, ty oči, vlasy, liány… K tomu špičaté uši… Kdyby mě viděla třeba Andrea nebo jiní lidé… Co by si o mně mysleli? Neublížili by mi? A co by mi řekl Arthos?

Po snídani je čekala změna programu.

„Metamorfózu již zvládáte, takže se dneska a v dalších dnech zapojíte do běžného života Silvy a dokonce si zajdete i do školy,“ prozradila jim profesorka Laura. Při takových slovech ožili. Přeci jen byli vychovaní v lidské společnosti a současný téměř klášterní život jim tak úplně nevyhovoval. „Budete přiděleni na různá místa, která jsme vybírali podle vašich schopností a nadání. Na starost vás dostanou dryády, které se věnují studentům každoročně. Poslouchejte je na slovo. Váš den se nebude sestávat jen z práce, ale také z kratších fotosyntéz, kterými dryády během dne doplňují energii.“

Jsem ráda, že jdeme něco dělat a ne jen zakořeňovat, ale měli nám to dát vědět dřív. Změny programu nejsou pro mě, mračila se Marina, když scházeli po schodištích. A navíc se pořád trochu bojím tady na těch schodech. Teda, ne že bych se úplně bála, ale mám takový divný pocit. Pletou se mi nohy, ztrácím stabilitu…

Dole už na ně čekaly dryády, se kterými budou přes den pracovat. Předem připravené rozdělování proběhlo tak rychle, že než se Marina rozkoukala, byli všichni pryč a ona tam stála jen s profesorkou Laurou a profesorkou Marigoldovou.

Profesorka Laura je vyprovodila až k zatáčce za třetím gigantem a tam se s nimi rozloučila. „Přijdu si, Světlanko, pro Marinu večer raději osobně, neposílej ji tedy zpátky samotnou. A přeji vám oběma krásný prosluněný a tichý den.“

Když Marina s profesorkou Marigoldovou osaměla, uvědomila si, že ji poprvé vidí v dryádí podobě. Ve škole byla profesorka vždy dokonale metamorfovaná, nyní jí z volně uvázaného nazlátlého drdolu vylézaly liány s jabloňovým listím a namísto dokonale ušitých šatů, které nosí ve škole, na sobě měla žlutou batikovanou tuniku až na zem. A přes ní přehozené hnědé sáčko.

„Můžu se zeptat, co budu dělat?“ nevydržela to Marina, protože se to na rozdíl od ostatních spolužáků na seřadišti prostě nedozvěděla. Očekávala, že možná půjdou do nějakého skleníku, ale dočkala se překvapení.

„Když se studenti metamorfují, starám se ve škole o skleníky a pomáhám tady v Silvě ve školce. Je to roztomilá práce, myslím, že se vám, Marino, bude líbit. Naše malé dryádky jsou prostě kouzelné.“

„Vy tady máte dryádí školku? Já uvidím malé dryády?“ probrala se Marina z letargie. A okamžitě byla plná života.

Profesorka přikyvovala. „A pomůžete mi s nimi. Navíc si myslím, že i ony z vás budou nadšené. Budete se jim líbit. Skoro dospělá studentka z Rafaelovy školy. Víte, pro naše malé dryády jsou Rafaelova škola a lidský svět za ní velkými lákadly. Jenže zrovna lidský svět je lákadlo příliš nebezpečné. My tady sice naše malé dryádky na zrádnosti lidského světa pomalu připravujeme, ale stejně se jen malé množství z nich rozhodne nakonec v lidském světě setrvat. Většina se vrací po studiích do Silvy a pracuje a žije tady. A občas se na nějakých deset, dvacet let vydají do lidského světa, a to většinou buď kvůli ochraně životního prostředí nebo aby naučili lidi nějaké nové technologie.“

„Nové technologie?“ rozhlížela se nechápavě Marina po obří Silvě. Kromě chodníků a lamp neviděla nic, co by potvrzovalo, že dryády využívají moderní technologie.

„No, zrovna třeba tamhle mezi těmi dvěma giganty, vidíte?“

Marina viděla v dálce stojící dům s úzkou špičatou střechou. I na tu dálku a přes zelené příšeří viděla nádherné kované zdobení štítu. Celý dům jí připadal takový ladný, líbezný. Jako stříbrný šperk.

„Je krásný, ale to snad lidi umí taky.“

Profesorka Marigoldová se záhadně pousmála. „Z čeho myslíte, že je postavený?“

„No… asi… z nějakého plechu, ze stříbra, hliníku…,“ hádala Marina.

„Ale kdeže. My dryády neničíme Gaiu metalurgií a ani nekácíme stromy, abychom si postavili dřevěná stavení. My stavíme pouze za pomocí mycelia.“

„To je z mycelia?“ zamrkala Marina a pak zvedla hlavu do výšin, kde se mezi větvemi gigantů vinulo téměř ukryté schodiště. „Já myslela, že je to všechno ze dřeva. Ale vlastně se mi to na dotek zdálo takové… zvláštní. A jak se staví z mycelia?“

„Stavby a všechny ostatní výrobky se formují pomocí manter. Naši inženýři však vyvinuli pro lidi též jiné postupy, při kterých mantry nepotřebují. O všem se budete letos učit. Mimochodem, i tohle sako, co mám na sobě, je z mycelia.“

„Aha, a já myslela, že je kožené.“

Pokračovaly dál klidnou Silvou, tak klidnou, že to nakonec Marina nevydržela a zeptala se: „A kde tady vlastně jsou všechny dryády? Tam, kde bydlíme, jich potkáváme tak dohromady možná dvacet.“

Jako kdyby Marina svou řečí dryády přivolala, právě proti nim dvě mladé šly. Plavovlasá dívka a rudovlasý mladík se drželi za ruku, oběma z vlasů vyrůstaly liány s břečťanovými lístky. Pozdravili se s nimi a Marina si vzpomněla, jak se takhle v parku u školy procházela s Plantefoliem. Jenže to nikam nevedlo. Naše zamilování nepřerostlo v lásku. Kdybych se tak mohla takhle procházet s… Myšlenky jí však právě narušovala profesorka, protože vysvětlovala: „Silva je nesmírně rozlehlá. Když nevíte, kudy se dát, můžete všechna dryádí města a usedlosti velice snadno minout. Ale my naši školku nemineme, protože teď zabočíme doprava a už tam budeme.“

Marina očekávala, že uslyší výskot a dětské hlásky. Namísto toho ji uvítala tichá budova s prohnutou špičatou střechou, která mezi stromy probodávala oblohu. „Ta je také z mycelia. Ale aby ladila se Silvou, dodali jí naši inženýři pomocí manter dřevěný vzhled. Pojďte, Marino, dryádky už na nás čekají za rohem, na zahradě. Vidíte, tamhle sedí na lavičce všechny zakořeněné.“

Marina napočítala deset dětí do školky, jenže tyhle ve stejných zelených tunikách nepobíhaly a nekřičely jako lidské děti. Malé dryádky, jedna vedle druhé, kluci i holčičky seděli s nohama metamorfovanýma v kmeny a s nesmírnou zvědavostí v očích sledovali přicházející profesorku s Marinou.

„Ty jsou tak hodné,“ kroutila Marina hlavou.

„Dryády i dryádky jsou prostě klidné, tiché a trpělivé,“ usmála se profesorka. „Úplný opak lidí nebo třeba faunů.“

„Hm, fauní školku bych tedy chtěla vidět,“ povytáhla Marina obočí. „V Lesním sídle u pana zástupce sice bydlela různá zvířata, ale žádné malé fauny jsme tam nepotkali.“

„A divíte se, Marino?“

„Vůbec ne, stačí, když si představím Vildu s Buližníkem plus několik jejich školkových klonů…“

„A k tomu malého Puka, ten byl taky pěkný rošťák,“ přidala profesorka s mrknutím. „Prostě král lesa si ani náhodou nenastěhuje partu takových maličkých fauňátek do svého sídla.“

Když Marina dryádky pozdravila, zasvítily jim v žasnoucích tvářích široké úsměvy a bylo vidět, že dychtivě očekávají její příchod.

„Marino, vyprávěla jsem jim o vás, o vaší léčivé síle a jaká jste skvělá studentka. Pro ně je váš svět zatím velmi vzdálený. Když s nimi zakořeníte, uděláte jim obrovskou radost. Jsou to čistokrevné dryádky a vidí, jak vyzařujete. Navíc jim připadáte dospělá a oni ti malí mají rádi, když dělají stejné věci jako dospělí,“ vybídla ji profesorka.

„Tak jo,“ pokrčila Marina rameny, vyzula se a našla si místo k zakořenění. Profesorka jí podala knížku. „Budete malým předčítat. Založila jsem jednu z pohádek o dryádách. Já vám všem zatím připravím svačinu.“

Marina ale už byla v tu chvíli napůl břízou, kterou za slunečného dne pohltila sladká fotosyntéza. Celou svou bytostí vnímala pocity podobné popíjení sladkého nektaru, a tak na profesorku držící knihu hleděla naprosto nechápavě. Dryádí profesorka moudře počkala, až se Marina vzpamatuje z prvních doušků, které jí fotosyntéza nabídla, a teprve potom jí knihu znovu podala.

Nemůžu se při té fotosyntéze na nic jiného soustředit. Připadám si, jako kdybych se dívala na televizi a zároveň si četla knížku, uvědomila si, když hledala drobnou záložku. Papír pod prsty vnímala jako neuvěřitelně jemný, hebký. Byl z mycelia.

Dryádky na ní visely očima, když konečně začala: „Oxylos a jeho osm dcer.

Bylo nebylo, před dávnými časy žil na Peloponéském poloostrově dryádí strážce lesa, který se jmenoval Oxylos. Jako vytrvalá a houževnatá tisová dryáda se den po dni tisíce let sám a sám staral o stromy, a když se ho ostatní dryády ptaly, proč se neožení a nezaloží rodinu, říkal, že nechce, aby se jeho dcery nebo synové hádali jako staré Graie, dcery mořského boha Forkýna a jeho ženy Kéty. Vždy podotýkal, že patří k tisovým dryádám, které nemají rády zbytečný hluk.

Jednou Oxylos čekal u kloboučníka Gráníka, u kterého si objednal nový klobouk z mycelia, aby ho chránil před promoknutím při pochůzkách v lese, když tu se v dílně znenadání objevila kloboučníkova sestra, jako proutek štíhlá jilmová dryáda Ptelea. Oxylos se do ní beznadějně zamiloval a chtěl ji neustále vidět. Jenže Ptelea pracovala jako léčitelka a neměla na schůzky s Oxylem příliš času. Nebylo zbytí než se s ní oženit. Když se jim narodila dcera, pojmenovali ji po její překrásné matce Ptelea.

Lidem připadají dryádí miminka jako velice tichá stvoření, ale mrzutému Oxylovi dceřin pláč tak moc vadil, že svou ženu a dceru opustil.

Uběhla další staletí a vytrvalý Oxylos dál chodil Evropou, hlídal lesy a jednou, když na svých cestách navštívil dryádí hospůdku Před Průsmykem, zakoukal se do usměvavé šenkýřky jménem Balanis. Byla to buclatá dubová dryáda s růžolícími tvářemi, které maskovaly její dryádí zeleň. Všichni ji obdivovali pro její moudrý humor a vtipné rady, které svým hostům dávala, než se vydali průsmykem dál na sever do středu Evropy. Příbuzní Balanis varovali, že Oxylos s první manželkou vydržel jen krátkou dobu, ale Balanis se statný a klidný Oxylos zalíbil a řečem ostatních příliš nevěřila. A tak se konala svatba a brzy na svět přišlo maličké baculaté miminko dryádka Balanis. Oxylos se snažil s rodinou zůstat, ale když jeho dcerka po dlouhé době poprvé zaplakala, nemohl její pláč vystát a odešel.

Napůl šílený se toulal Evropou, nepil, nestaral se o fotosyntézu, až ho vysíleného téměř k smrti našla na jihu Peloponésu fíková dryáda Syke. Oxylos nechtěl žít, v horečkách stále šeptal o tom, jak opustil své dvě ženy a své dvě děti a že už se nikdy neožení, protože opravdu nesnáší dětský pláč. Když se mu ale péčí Syke navrátila do těla rovnováha a uzdravil se, nemohl od ní odtrhnout oči. Začal se o ni ucházet a Syke po dlouhých sto letech nakonec jeho žádostem o ruku podlehla. Když se jim narodila maličká Syke, neuběhlo ani pár měsíců a Oxylos zmizel. Při prvním pláči miminka se totiž rozběhl na sever a utíkal až do hor, až k jezerům ve vysokých Alpách. Tam chtěl na své šílenství zapomenout, stejně jako na svou třetí ženu a dceru. A skutečně se mu to povedlo, jak jinak než pomocí dryády, kterou jednoho slunného dne potkal na vyhřáté stráni. Tentokrát to byla révová dryáda Ampelos. Byla tak opojně krásná, že se o ni ucházelo mnoho dryád, ale když Ampelos spatřila Oxyla, beznadějně se do něj zamilovala a jeho minulost jí nevadila. Pro lásku ani elementálové nevidí chyby druhého. Rodiče i příbuzenstvo Ampelu varovali, nic však nesvedli a byla svatba. Ve šťastné domácnosti, kterou Ampelos udržovala, se do roka narodila maličká Ampelos. Oxylos byl vzorným otcem jen do prvního Ampelina pláče. Pak se šíleným výrazem v očích utíkal daleko na západ, až na pobřeží Lvího zálivu, kde se opět začal starat o stromy, dokud nepotkal štíhlou topolovou dryádu Aigereiu. Líbila se mu i pro svou nezávislost, obdivoval její schopnost hledět do minulosti. Dvorné a rozvážné chování Oxyla způsobilo, že i Aigereia podlehla jeho kouzlu, přestože věděla, jak se zachová po narození jejich dryádky.

A tak se skutečně stalo: po prvním zaplakání své dcery Oxylos znovu utekl. Nakonec skončil v náruči třešňové dryády Kraneii, která si už v dětství naplánovala, že se bude vdávat v růžových šatech, a vůbec ji nezajímaly řeči druhých, když se ji snažili před jejím nastávajícím chotěm varovat. Budeš jeho šestou manželkou a brzy ti uteče, říkali jí. Budu se vdávat z lásky a budu mít krásnou růžovou svatbu, odpovídala jim však sladce a trvala si dál na svém. Dryáda Kraneia, která se oběma do roka narodila, byla bělostná s růžovými tvářičkami jako třešňové okvětní lístky. Postupně při fotosyntéze sice dostala zelenkavý nádech, stále ale zůstávala roztomilá. A pak zaplakala a Oxylos zase utíkal.

A utíkal daleko, až na jih Itálie, kde pomáhal v olivových hájích. A tam také potkal ladnou a vážnou olivovou dryádu Moreu. Byl zvyklý na to, že ho dryády obletují, tato ho však navenek odmítala. Proč ho odmítáš, když ho miluješ? ptala se Morey sestra. Protože chci, aby si uvědomil chybu, kterou pořád dělá, odpověděla jí Morea. Její sestra jí ale moudře řekla: Zbytečně se snažíš. Elementála nikdy nepředěláš. Oxylos bude pořád utíkat, až zůstane nadobro sám. Morea jí však nevěřila: Oxylos nezůstane nikdy sám. Všechny dryády se za ním otáčejí a nejen dryády.

Nakonec po dalších sto letech Oxylovu kouzlu přeci jen podlehla a provdala se za něho. Když nadešlo nové jaro, zůstala sama s maličkou dcerkou a Oxylos pádil jarní Evropou přes průliv až na Britské ostrovy.

V deštivém větrném počasí přišel o svůj oblíbený klobouk, takže brzy znovu navštívil kloboučníka. Jenže zrovna v té dílně nepracoval kloboučník, ale kloboučnice drobná lísková dryáda Karya. Tichá Karya ihned poznala, že za Oxylovým skvělým zjevem se schovává nestálá duše mrzutého tisu, který již pamatuje tisíce let. Líbil se jí, ale moc dobře věděla, že i kdyby se do ní zamiloval, zase odejde. Jenže ona Oxyla nezaujala, pouze ji požádal o nový klobouk a posadil se, aby si na něj počkal.

Karya obratnými prsty zpracovala nové mycelium a šikovně do něj vložila lískové větvičky, které přinášejí sny.

Oxylos cestoval po celé Británii, ošetřoval lesy a noc co noc se mu o Karye zdálo. Nakonec se vrátil na jih a požádal ji o ruku. Vezmu si tě pod jednou podmínkou, pravila mu Karya. A to, že při prvním pláči naší dryádky odejdeš zpátky za průliv. Aby ho Karya neodmítla, souhlasil s její podmínkou.

Když se jim narodila maličká Karya, aniž by to kdokoli čekal, stal se Oxylos tím nejobětavějším dryádím otcem, jakého kdy dryádí svět viděl. Nabídl se, že se bude o Karyu starat, aby mohla jeho žena dál provozovat svou dílnu bez přerušení. Nosil dcerku s sebou, kamkoli šel, měl pro ni vždy připraven nektar a med, aby neplakala. Staral se, aby dostatečně zakořeňovala a fotosyntetizovala. Vychoval z ní krásnou tisovou dryádu, která nikdy neplakala. A když později v dospělosti zaplakala, Oxylos u toho nebyl, takže o jejím pláči nevěděl. A ani by mu nevadil. Už to nebyl pláč malé dryádky.

Oxylos miloval svou moudrou lískovou dryádu Karyu. Časem si všiml, že je vlastně krásná, jenže tak nenápadně krásná, že si toho v prvních letech nevšiml.

Zbožňoval svou chytrou a krásnou dceru tisovou dryádu Karyu. Ale trápilo ho, že jeho sedm dcer neodpovídá na jeho dopisy. Zval je všechny, aby za ním přijely a alespoň rok u něho pobyly na návštěvě. Až když jim nakonec napsala sama jejich osmá sestra Karya, přišly odpovědi. Všechny za pozvání poděkovaly, ale odmítly.

Tatínku, říkala Karya, ony opravdu nemohou přijet. Ublížilo by jim to. Jsou sice tisovými dryádami, ale vyrostly v jiných podmínkách. Jsou zvyklé na jiné teploty, na jiné srážky a sluneční svit. U nás na ostrovech by jim byla zima, trpěly by hladem a slabostmi.

Ano, můj drahý muži, přidala se její matka, když viděla jeho smutek. Měl sis kdysi pořádně rozmyslet, kde a do koho se zamiluješ. Ani dryády ani stromy nelze přesazovat do příliš odlišných prostředí.

Smutně pokyvoval Oxylos hlavou, když viděl, že se jeho děti vlastně nikdy nesejdou.“

Marina dočetla, dryádky si postupně všechny zívly a zavřely oči. Mrknutím oka usnuly ve svých malých korunách. A snad by usnula i Marina, kdyby ji nevyrušila profesorka, která jí přišla pošeptat: „Čeká na vás Daniel.“

„Kdo? Jaký Daniel?“

„Jak jaký Daniel? Říkal, že spolu děláte Rafael Express.“

„Jo, Neo!“ došlo Marině. „On je tady? A co chce?“

„To nevím, ale každopádně na vás čeká.“

Marina pokývala hlavou a začala vykořeňovat. Neo je čistokrevná dryáda, je ušetřený všech metamorfóz. Asi dělá na dalším čísle, zatímco se všichni ostatní metamorfují, předpokládala ve svých úvahách.

Neo seděl v herně školky u stolu pro učitele a probíral se papíry v deskách. Měl na sobě tmavě hnědou tuniku, zpod které mu vykukovaly zelené kraťasy. Přišel bos, zato neučesaný, polodlouhé blonďaté vlasy zacuchané do břečťanových lián.

Za tohle dopoledne je to už třetí břečťanová dryáda, uvědomila si Marina.

„Nazdar,“ pozdravil ji svým pohledem mimoně.

Odpověděla a posadila se. Čekala, co se bude dít a proč za ní vlastně přišel až sem.

Neo nalistoval papír nadepsaný slovem Marina. „Posílá mě za tebou Špaček. Loni, jak jsi ztratila paměť, jsi byla v době metamorfózy pro náš časopis nepoužitelná. Tak mám zjistit, jak jsi na tom letos, a předat ti témata článků,“ pravil a pak vytáhl z batohu secvaknutou složku papírů do kopírky, napůl hotové číslo Rafael Expressu. „Špaček říkal, že tvůj rozhovor se Sejkorou a Buližníkem by dal hned pod článek o Plantefoliem a jeho stáži ve Švýcarsku,“ zabodl prst do textu a Marině padl pohled na fotografii vedle textu. Musela polknout.

Plantefolie stál na fotce ve sportovním oblečení s tenisovou raketou v ruce a vedle něj se dokonale usmívala dívka s překrásnými blond kudrnami a aurou nágy.

„On tam hraje tenis?“ zeptala se zklamaně, přestože už dávno s Plantefoliem nechodí a stále sní o Arthosovi.

Neo zakroutil hlavou. „Tenis hraje závodně Karin, dcera Plantefolieho trenéra.“

„Můžu?“ neodolala Marina a začetla se do článku. Chce se stát profesionálním trenérem. Podá přihlášku nejen na FTVS do Prahy, ale taky na univerzitu v Ženevě. Přijede na léto a Karin s ním… Nesmím je potkat, musela bych se snad do země propadnout studem i smutkem. Co když mi ji bude chtít představit? U všech rohatých, jen to ne! polekala se a srdce se jí divoce rozbušilo. Vracela složku Neovi, přitom na ni padal smutek a zdálo se jí, že i slunce zašlo.

„A ještě by po tobě Martin chtěl druhý článek s názvem Hledíme ke hvězdám. Máš udělat rozhovor s ředitelem observatoře.“

Marina se narovnala. Cože? Já mám jít za bratrem Arthose?

„Určitě jsi zaregistrovala, jak před měsícem naši oktaváni vyhráli státní kolo astronomické olympiády. Marek jim dělal odborného poradce společně se Zichermannem. Martin chtěl na rozhovor spíš Zichermanna, jenže vždyť víš, Zichermann se vždycky při metamorfózách zašije do Kentaurionu. Tam my nemůžem. A navíc Sandra přesvědčila Martina, že Marek je pro Rafael Express zajímavější. Je podle ní atraktivní a…“

„A nekrade propisky,“ dodala Marina.

Vtom se ode dveří ozvalo významné zakašlání a přicházející Sandra se přidala: „V primě jsme se přece vždycky dohadovali, že se Zichermann chystá otevřít soukromé papírnictví.“

Marina jim přikyvovala. „Loni dokonce sebral propisku i Rusalce.“

Sandra byla jedna z mála elementálek, které nosily kratší vlasy. Nyní po poslední metamorfóze se stala konečně dryádou a v plavých vlasech se jí kroutily liánky s vrbovými lístky. Vnesla s sebou do školky domácí náladu. Se Sandrou a Neem se Marina hned cítila v dryádím světě mnohem lépe.

Sandra odložila batoh a posadila se k nim.

„Nafasovala jsem další vzorky mycelia a vracím se do laborky do školy. Ale cestou jsem potkala profesorku Lauru a ta mi říkala, že jsi tady,“ vysvětlovala Marině, která zkoumala její oblečení. „No, nic moc outfit. Ale v tomhle vedru se ani nic jiného nedá nosit,“ ohodnotila svou lehounkou avšak pomuchlanou tuniku. Pak dloubla do Nea, který už v tu chvíli plul myšlenkami v jiném světě a zíral do stěny. „Hej, přestaň programovat a poslouchej nás. Ty jsi typická dryáda. Pořád myšlenkami někde jinde.“

4.

Fotosyntéza

za bouře

Všeho se bojím a jsem potrhlá.

Možná si myslíš, že jsem jen trochu potrhlá,

ale já dovoluju lidem spatřit pouze špičku svého potrhlého ledovce.

Rainbow Rowell, Fangirl

ARINA RÁZOVALA SEM a tam po terase před učebnou a nechápala, jak mohou být ostatní tak klidní. Profesorka řekla, že bude zpátky hned po snídani, a už jsou to tři hodiny. A ostatní si klidně sedí a pijou čaj. A navíc začíná pršet, konstatovala otráveně a vstoupila dovnitř.

„Co tam pořád tak nervózně hlídkuješ?“ zeptala se jí Kydippé.

„Protože mě nebaví tak dlouho čekat,“ zabručela Marina. Sedíme tady tři hodiny a nic se neděje.“

„Tři hodiny?“ nevěřila Kydippé. „To snad ne, nemám sice hodinky, ale jsme tu chvíli.“

„Nejsme, podívejte,“ vyhrnula si Marina rukáv, aby ukázala ciferník svých náramkových hodinek. „Přišli jsme sem v devět a je dvanáct.“

„To není možné,“ nevěřili jí ostatní.

„To se ti musí ty hodinky předbíhat,“ napadlo Vildu.

„Nebo máš povytáhlé to kolečko na seřizování a hodinky se ti přetáčejí, když hýbeš paží,“ napadlo Iva.

„Hele, přestaňte si ze mě dělat legraci. Tři hodiny jsou vážně dlouhá doba.“

Tereza ukázala na židli. „Pojď si sednout k nám a vykašli se na ty své hodinky. Je to jenom stroječek, který se může porouchat.“

A uběhla ještě jedna dlouhá půlhodina, než se konečně ve dveřích objevila profesorka Laura doprovázená královnou Dianou.

Žádné balení, žádné rozloučení doma a s maminkou? Nemám pas… A mobil…

Marina znovu zakopla. „Strýcem?“

Table of Contents

Titul

Tiráž

Obsah

1.

Za dvěma ochrannými kruhy

2.

Kořeny dryád

3.

Cvičný les

4.

Fotosyntéza za bouře

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.