Přeložili Libuše a Luboš Trávníčkovi

The Armour of Light

Copyright © 2023 by Ken Follett

Translation © Libuše a Luboš Trávníčkovi, 2024

ISBN 978-80-242-9800-9

Obsah

- ČÁST PRVNÍ

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- ČÁST DRUHÁ

- 11

- 12

- 13

- 14

- 15

- 16

- 17

- 18

- ČÁST TŘETÍ

- 19

- 20

- 21

- 22

- 23

- 24

- 25

- ČÁST ČTVRTÁ

- 26

- 27

- 28

- 29

- 30

- 31

- ČÁST PÁTÁ

- 32

- 33

- 34

- 35

- 36

- 37

- 38

- 39

- 40

- ČÁST ŠESTÁ

- 41

- 42

- 43

- ČÁST SEDMÁ

- 44

- 45

- PODĚKOVÁNÍ

Noc pokročila, den se přiblížil. Odložme proto skutky tmy a oblečme se ve zbroj světla.

Římanům 13,12

Citace z bible převzaty z Ekumenického překladu Bible. Citace z Kupce benátského od Williama Shakespeara převzata z překladu E. A. Saudka.

Tato kniha je věnována historikům. Po celém světě je jich mnoho tisíc. Někteří sedí v knihovnách a shrbení nad pradávnými rukopisy se snaží porozumět mrtvým jazykům psaným záhadnými hieroglyfy. Jiní klečí na zemi, prosívají půdu na místech rozpadlých budov a hledají fragmenty ztracených civilizací. A další donekonečna pročítají nezáživné vládní písemnosti pojednávající o dávno zapomenutých politických krizích. Neúnavně hledají pravdu.

Bez nich bychom nepochopili, odkud pocházíme. A bylo by pro nás ještě těžší přijít na to, kam směřujeme.

ČÁST PRVNÍ

Spřádací stroj

1792 až 1793

1

Až do onoho dne Sal Clitheroeová nikdy neslyšela svého manžela křičet bolestí. Po tom dni už to neslyšela nikdy, leda ve snech.

Když dorazila k Potočnímu poli, blížilo se poledne. Čas poznala podle kvality světla slabě probleskujícího perlově šedým mrakem, který zakrýval oblohu. Pole představovaly čtyři rovné akry bláta s rychle proudícím potůčkem po jedné straně a nízkým kopcem na jižním konci. Den byl chladný a suchý, ale už týden pršelo, a jak Sal čvachtala v kalužích, lepkavé bahno se jí pokoušelo stáhnout doma vyrobené boty. Nepostupovalo se jí snadno, ale velká a silná žena se jen tak neunavila.

Čtyři muži sklízeli zimní úrodu tuřínu, shýbali se, zvedali boulovité hnědé kořeny a skládali je do širokých mělkých košů. Naplněné tuříny je pak odnášeli na úpatí kopce a vyklápěli na robustní dubový povoz na čtyřech kolech. Sal viděla, že tady jsou skoro hotovi, protože na tomto konci pole už žádné tuříny nezbývaly a muži pracovali blízko u kopce.

Všichni měli podobné oblečení. Košile bez límečku, kalhoty ke kolenům z doma utkané látky, které jim ušily manželky, a vesty koupené z druhé ruky nebo odložené bohatými muži. Ty vesty se nikdy neroztrhaly. Salin otec nosíval nóbl vestu, dvouřadou s červenými a hnědými proužky a zdobenými lemy, kterou odhodil nějaký městský švihák. Nikdy otce neviděla v něčem jiném a také ho v ní pohřbili.

Na nohou měli zemědělští nádeníci poděděné boty, donekonečna opravované. Nikdo si neopomněl vzít i nějakou pokrývku hlavy, každý jinou: čepici z králičí kůže, slamák se širokým okrajem, vysoký plstěný klobouk a třírohý klobouk, který mohl patřit námořnímu důstojníkovi.

Sal poznala kožešinovou čepici. Patřila jejímu manželovi Harrymu. Vyrobila ji sama, poté co chytila králíka, zabila ho kamenem, stáhla z kůže a uvařila s cibulí v kotlíku. Harryho by však poznala i bez té čepice a na dálku – podle zrzavých vousů.

Harry měl štíhlou, ale šlachovitou postavu a byl překvapivě silný: svůj koš naplnil stejným množstvím tuřínů jako větší muži. Při pouhém pohledu na to hubené, pevné tělo na opačném konci rozbláceného pole se v Sal vznítila vnitřní touha, zpola potěšení a zpola příjemné očekávání, jako když se přejde ze zimy do tepla provoněného hořícím dřevem.

Jak přecházela přes pole, dolehly k ní jejich hlasy. Každých pár minut křikl něco jeden na druhého a krátký rozhovor končil smíchem. Slovům nerozuměla, jen tušila, co říkají. Bylo to posměšně útočné žertování pracujících mužů, žoviální urážky a veselé vulgárnosti – legrácky, které jim ulehčovaly jednotvárnost stále se opakující dřiny.

Pátý muž na ně dohlížel, stál u povozu s krátkým bičem na koně v ruce. Byl lépe oblečený, měl modrý frak a nablýskané černé holínky. Jmenoval se Will Riddick a byl to třicetiletý – nejstarší – syn zemana z Badfordu. Pole patřilo jeho otci, stejně jako kůň a povoz. Will měl husté černé vlasy zastřižené po bradu a tvářil se nespokojeně. Tušila proč. Dohlížet na sklízení tuřínu nebyla jeho práce a on měl pocit, že je to pod jeho úroveň; jenže zemanův správce statku onemocněl a Sal si domyslela, že Willa proti jeho vůli povolali, aby ho zastoupil.

Po Salině boku klopýtalo po rozmáčené půdě bosé dítě, usilovně se snažilo udržet s ní krok, dokud se neotočila, neshýbla a bez námahy ho nezvedla. Pak šla dál s dítětem na jedné paži a jeho hlavičkou na svém rameni. Tiskla k sobě to hubené tělíčko trochu pevněji, než bylo nutné, ale jen proto, že ho tolik milovala.

Uvítala by víc dětí, ale dvakrát potratila a jedno dítě se narodilo mrtvé. Už přestala doufat a začala si říkat, že jelikož jsou tak chudí, jeden potomek jim stačí. Hodně se mu věnovala, možná až příliš vzhledem k tomu, že děti často umíraly v důsledku nemocí nebo úrazů a ona věděla, že jeho ztráta by jí zlomila srdce.

Pojmenovala ho Christopher, ale když se učil mluvit, zkomolil své jméno na Kit, a takhle mu nyní říkali. Na svých šest let byl malý. Sal doufala, že až vyroste, bude jako Harry, štíhlý, ale silný. Rozhodně zdědil otcovy zrzavé vlasy.

Nastal čas poledního jídla a Sal přinášela košík se sýrem, chlebem a třemi scvrklými jablky. Kousek za ní přicházela další manželka z vesnice, Annie Mannová, rázná žena, stejně stará jako Sal; a dvě další se ve stejné záležitosti blížily z opačného směru, z kopce, s košíky v náručí a dětmi v patách. Muži s povděkem uvítali přestávku v práci, otírali si zablácené ruce do kalhot a mířili k potoku, kde se budou moct posadit na trávu.

Sal dorazila na cestu a Kita zlehka postavila na zem.

Will Riddick vytáhl z kapsy vesty hodinky na řetízku a zamračeně na ně pohlédl. „Ještě není poledne,“ křikl. Sal si byla jistá, že lže, ovšem nikdo jiný hodinky neměl. „Makejte dál, chlapi,“ přikázal. Sal to nepřekvapilo. Ve Willovi je cosi zlého. Jeho otec, zeman, má tvrdé srdce, ale Will je horší. „Dokončete práci, pak si dáte jídlo,“ dodal. Ve způsobu, jak vyslovil jídlo, zněl náznak pohrdání, jako by na stravě nádeníků bylo cosi opovrženíhodného. Will sám se vrátí do panského domu na hovězí pečeni s bramborem, pomyslela si, a patrně s džbánkem silného piva.

Tři muži se sklonili zpátky k práci, čtvrtý ale ne. Byl to Ike Clitheroe, Harryho strýc, šedovlasý padesátník. Mírným tónem upozornil: „Bylo by lepší ten vůz nepřetížit, pane Riddicku.“

„Tohle posoudím sám.“

„Prosím za prominutí,“ nedal se Ike, „ale ta brzda je už naprasklá.“

„S tou zatracenou károu nic není,“ odbyl ho Will. „Vy jenom chcete přestat pracovat dřív. Jako vždycky.“

Ozval se Salin manžel. Harry se nikdy neváhal pustit do hádky. „Strýce Ikea byste měl poslechnout,“ radil Willovi. „Jinak taky můžete přijít o vůz a koně i o všechny ty vaše zatracený tuříny.“

Ostatní muži se zachechtali. Jenže žertovat na účet panstva nebylo nikdy moudré a Will se zlostně zamračil. „Zavřete tu svou nevymáchanou hubu, Harry Clitheroe.“

Sal cítila, jak se jí do dlaně vkrádá Kitova ručička. Jeho otec se dostával do konfliktu a Kit, i když ještě malý, vycítil nebezpečí.

Harry měl jednu slabost – opovážlivost. Byl to čestný muž a těžce pracoval, ale nevěřil, že panstvo je lepší než on. Sal ho milovala pro jeho hrdost a svobodomyslnost, nicméně zaměstnavatelé to nesli nelibě a on sám se často ocital v nesnázích kvůli neuposlechnutí příkazů. Teď však svůj názor vyjádřil a víc už neřekl, vrátil se k práci.

Ženy postavily své košíky na břehu potoka. Sal a Annie šly pomáhat svým mužům sbírat tuřín, zatímco druhé dvě manželky, již starší, usedly vedle jídla.

Práce se dokončila rychle.

V tu chvíli se ukázalo, že Will udělal chybu, když zastavil povoz na úpatí kopce. Měl ho nechat na cestě o padesát metrů níž, aby poskytl koni prostor, než nabere rychlost před začátkem stoupání. Chvíli přemýšlel. „Chlapi, zatlačte zezadu do vozu, ať se kůň rozběhne,“ přikázal nakonec. Pak vyskočil na kozlík a práskl bičem. „Hyjé!“ Šedá kobyla zabrala.

Čtyři nádeníci si stoupli za vůz a zabrali. Nohy jim na mokré cestě podkluzovaly. Svaly Harryho ramen se zavlnily. Sal, silná jako kterýkoli z nich, se připojila. Přidal se i malý Kit, což vyvolalo u mužů úsměv.

Kola se pohnula, kobyla sklonila hlavu a opřela se do postraňků, bič práskl a vůz se dal do pohybu. Pomocníci odpadli a sledovali, jak naložený povoz směřuje do kopce. Jenže kobyla zpomalila a Will zařval dozadu: „Tlačte dál!“

Všichni se rozběhli, opřeli se rukama o zadek povozu a znovu zatlačili. Vůz opět nabral rychlost. Kobyla pár metrů běžela dobře, mohutnou hrudí napínala kožený postroj, tempo však nevydržela. Zpomalila a vzápětí v kluzkém blátě klopýtla. Zdálo se, že se znovu vzchopí, ale ztratila setrvačnost a vůz se s trhnutím zastavil. Will švihal zvíře bičem a Sal s muži tlačili ze všech sil, povoz ale neudrželi a vysoká dřevěná kola se začala pomalu otáčet zpátky.

Will zatáhl za rukojeť brzdy, vzápětí všichni uslyšeli hlasité prasknutí a Sal spatřila, jak od levého zadního kola odlétají dvě půlky dřevěné brzdové podložky. „Já to tomu blbci povídal,“ zaslechla zavrčet Ikea. „Povídal jsem mu to!“

Tlačili, seč mohli, ale museli couvat a Sal se zmocnila zlá předtucha hrozícího nebezpečí. Vůz nabíral rychlost zpátky. „Tlačte, psi líný!“ řval Will.

Ike zvedl ruce a pustil se zadní části vozu. „Tohle neudržíme!“ varoval. Kobyla znovu uklouzla a tentokrát spadla. Části koženého postroje se přetrhaly, zvíře dopadlo na zem a vůz ho vlekl dolů.

Will seskočil z kozlíku. Vůz se nyní začal nekontrolovaně valit stále rychleji. Sal bez rozmýšlení popadla Kita a odskočila stranou, mimo dráhu kol. „Všichni z cesty!“ křikl Ike.

Muži se rozprchli právě v okamžiku, kdy se povoz prudce stočil a vzápětí přepadl na bok. Sal viděla, jak Harry narazil do Ikea a oba spadli. Ike se odvalil stranou, jenže Harry se ocitl v dráze vozu a okraj těžkého dubového valníku mu dopadl na nohu.

V tu chvíli vykřikl bolestí.

Sal ztuhla, studený strach jí sevřel srdce. Harry je zraněný, těžce zraněný. Všichni chvilku zděšeně zírali. Tuříny se z vozu rozlétly po zemi a některé se skutálely až do potoka. „Sal! Sal!“ naříkal chraplavě Harry.

„Zvedněte z něj ten vůz!“ vykřikla. „Honem!“

Všichni se vrhli k povozu. Nadzvedli ho nad Harryho nohu, ale další zdvih ztěžovala velká kola a Sal si uvědomila, že je vůz potřeba zvednout tak, aby stál celý na kolech. „Musíme ho zespodu podepřít ramenama!“ křičela na ostatní a oni pochopili, jaký to má smysl. Dřevo však bylo těžké a oni navíc tlačili do kopce. Nastal strašlivý okamžik, kdy už si myslela, že hrozí, že vůz neudrží a on zase spadne a rozdrtí Harryho podruhé. „Do toho!“ vyzvala je. „Všichni najednou!“ Vykřikli: „Héééj, rup!“ a vůz se náhle překlopil a postavil; kola na opačné straně dopadla s rachotem na zem.

Pak Sal spatřila Harryho nohu a s hrůzou zalapala po dechu. Od stehna po holeň byla rozdrcená. Z kůže trčely úlomky kostí a kalhoty zrudly prosáklou krví. Oči měl zavřené a z pootevřených úst vycházel děsivě naříkavý zvuk. Strýc Ike vydechl: „Ach, Bože, ušetři ho.“

Kit se rozplakal.

Sal se málem rozplakala také, ale ovládla se: musí sehnat pomoc. Kdo tady rychle běhá? Rozhlédla se po tom uskupení a pohled jí padl na Annie. „Utíkej do vesnice, Annie, jak nejrychlejc můžeš, a najdi Aleka.“ Alec Pollock byl holič a felčar. „Vyřiď mu, ať přijde ke mně domů. Alec bude vědět, co dělat.“

„Dohlídni na moje děti,“ požádala ji Annie a vyrazila k vesnici.

Sal přiklekla do bláta k Harrymu. Otevřel oči. „Pomoz mi, Sal,“ zasípal. „Pomoz mi.“

„Odnesu tě domů, můj miláčku,“ odpověděla. Vsunula pod něj ruce, ale když se pokusila to těžké tělo zvednout, zanaříkal bolestí znovu. Sal odtáhla ruce. „Ježíši, pomoz mi.“

Uslyšela, jak Will přikazuje: „Chlapi, začněte ty tuříny nakládat zpátky. Hněte sebou, ať to lítá.“

„Někdo by měl zavřít klapačku, než mu ji zavřu sama,“ pronesla tiše Sal.

„Co vaše kobyla, pane Riddicku?“ zeptal se Ike. „Dokáže vstát?“ Obešel povoz, aby se na ni podíval, a odvedl Willovu pozornost od Harryho. Děkuju ti, chytrý strýčku Ikeu, pomyslela si Sal.

Obrátila se na Jimmyho Manna, manžela Annie. „Zajdi k tesařům, Jimmy,“ požádala. „Popros je, ať rychle stlučou nosítka se dvěma nebo třema širokýma prknama, abysme mohli Harryho odnést.“

„Už běžím,“ odpověděl Jimmy.

„Pomoz mi dostat toho koně na nohy,“ zavolal Will.

„Ta se už nikdy nepostaví, pane Riddicku,“ ujistil ho Ike.

Po chvilce mlčení mu Will dal za pravdu. „Myslím, že to tak asi dopadne.“

„Co kdybyste skočil pro pušku?“ nadhodil Ike. „Aby se to zvíře přestalo trápit.“

„Ano,“ přikývl Will, ale nevypadal odhodlaně, a Sal si uvědomila, že pod slupkou vzteku skrývá, že je nejspíš otřesený.

„Dejte si hlt brandy, jestli máte láhev s sebou,“ doporučil mu Ike.

„Dobrej nápad.“

Zatímco si Will zavdával, Ike pokračoval. „Ten chudák s rozdrcenou nohou by potřeboval pár kapek. Mohlo by mu to ulevit od bolesti.“

Will neodpověděl, ale chvíli poté se Ike vrátil kolem vozu se stříbrnou placatkou v ruce. Will ve stejnou dobu svižně odcházel opačným směrem.

„Dobrá práce, Ikeu,“ zamumlala Sal.

Podal jí Willovu flaštičku, Sal ji přidržela u Harryho rtů a nechala mu do úst stékat tenký pramínek. Zakašlal, polkl a otevřel oči. Znovu placatku naklonila a Harry dychtivě pil.

„Dostaň toho do něj co nejvíc,“ doporučil Ike. „Nevíme, co bude muset Alec udělat.“

Sal chvíli přemýšlela, co může mít Ike na mysli. Pak jí došlo, že možná bude nutné nohu uříznout. „Ach ne,“ vydechla. „Bože, prosím.“

„Jen mu dej ještě brandy.“

Alkohol vrátil Harrymu do obličeje trochu barvy. „Bolí to, Sal,“ zašeptal sotva slyšitelně. „Moc to bolí.“

„Felčar je na cestě.“ Na žádnou jinou odpověď se nezmohla. Její vlastní bezmocnost ji přiváděla k nepříčetnosti.

Ženy při tom čekání krmily děti. Sal dala Kitovi ze svého košíku jablka. Muži začali sbírat rozházené tuříny a házeli je zpátky na vůz. Dříve či později by se to stejně muselo udělat.

Jimmy Mann se vrátil s dřevěnými dveřmi, které mu nejistě balancovaly na ramenou. S obtíží je postavil na zem a funěl námahou, protože nesl půl míle tak těžký předmět. „Jsou do toho novýho domu, co se staví u přádelny,“ upozornil. „Nemáme je poškodit.“ Položil je vedle Harryho.

Teď museli Harryho na improvizovaná nosítka přesunout, a to bude bolet. Poklekla vedle jeho hlavy. Strýc Ike přikročil blíž, aby jí pomohl, ale mávnutím ruky ho zarazila. Nikdo by se nesnažil tolik jako ona postupovat co nejněžněji. Uchopila Harryho paže blízko ramen a pomalu otočila horní polovinu jeho těla na dveře. Nereagoval. Popotahovala ho, centimetr po centimetru, dokud trupem nespočinul na dveřích. Nakonec mu však musela přemístit nohy. Rozkročila se nad ním, pak se sehnula, pevně ho uchopila za boky a jedním rychlým pohybem mu přesunula nohy na dveře.

Vykřikl bolestí potřetí.

Výkřik zeslábl a přešel ve vzlyky.

„Teď ho zvedneme,“ vyzvala muže. Přiklekla k jednomu rohu dveří a tři muži se chopili zbývajících rohů. „Pomalu,“ připomněla. „Držte to rovně.“ Popadli dřevo, postupně ho zdvihali, a jakmile to šlo, zasunuli se pod něj a pak ho vybalancovali na ramenou. „Připravený?“ zeptala se. „Snažte se držet krok. Raz, dva, tři, jdeme.“

Zamířili přes pole. Sal se letmo ohlédla a viděla Kita, zmateného a rozrušeného, ale kráčel jí v patách a nesl košík. Anniiny dvě malé děti se vlekly za svým otcem Jimmym, který nesl zadní levý roh nosítek.

Badford byla velká vesnice o tisíci či více obyvatelích a Salin domov se nacházel míli odsud. Bude to dlouhá a pomalá chůze, ale Sal znala cestu tak dobře, že by ji možná zvládla se zavřenýma očima. Strávila zde celý dosavadní život a její rodiče odpočívali vedle sebe na hřbitově u kostela svatého Matouše. Jediné jiné místo, které znala, bylo město Kingsbridge – a to naposledy navštívila před deseti lety. Badford se však za jejího života změnil a dnes se už nedalo tak snadno dojít z jednoho konce vesnice na druhý. Zemědělství přetvořily nové myšlenky a v cestě jim teď stály dřevěné i živé ploty. Skupina nesoucí Harryho musela zdolat různá vrata a klikaté cesty mezi soukromými královstvími.

Přidali se k nim muži pracující na jiných polích a ženy, které vyšly ze svých domů, aby se podívaly, co se děje, stejně jako malé děti a psi; všichni je následovali, klábosili a probírali chudáka Harryho a jeho strašlivé zranění.

Sal šlapala, rameno ji bolelo pod tíhou Harryho a dveří, a přitom vzpomínala, že jako pětiletá – tehdy jí říkali Sally – považovala zem za vesnicí za jakousi nejasnou, úzkou hranici, něco jako zahradu kolem domu, kde bydlela. V jejích představách byl celý svět jen o maličko větší než Badford. Když ji poprvé vzali do Kingsbridge, připadalo jí to ohromující: tisíce lidí, přecpané ulice, tržní stánky plné jídla, oblečení a věcí, o jakých nikdy neslyšela – papoušek, globus, kniha, do které se píše, stříbrná mísa. A pak katedrála, neuvěřitelně vysoká, podivně krásná, uvnitř chladná a tichá, očividně místo, kde přebývá Bůh.

Kit byl nyní jen o málo starší než ona za toho úžasného výletu. Zkoušela si představit, co si chlapec myslí právě teď. Tušila, že vždy považoval otce za nezranitelného – to chlapci obvykle dělají – a teď se pokouší přivyknout představě, že tu Harry leží zraněný a bezmocný. Kit musí být vyděšený a zmatený, pomyslela si. Bude potřebovat hodně útěchy.

Konečně došli na dohled domova. Jejich domek patřil ve vesnici k těm z nuznějších, postavený z rašeliny a propletených větví a větviček zvaných hatě. Okna měla okenice, ale žádné sklo. „Kite, běž napřed a otevři dveře,“ požádala chlapce. Uposlechl a oni vnesli Harryho rovnou dovnitř. Houf lidí zůstal venku a všichni nakukovali dovnitř.

Dům měl pouze jednu místnost. Nacházely se v ní dvě postele, jedna úzká a jedna široká, obě tvořily prosté desky z nelakovaných prken, která Harry stloukl hřebíky k sobě. Na každé ležela plátěná matrace vycpaná slámou. „Položíme ho na tu velkou postel,“ rozhodla Sal. Opatrně složili Harryho, stále ležícího na dveřích, na postel.

Tři muži a Sal se narovnali, mnuli si otlačené ruce a narovnávali bolavá záda. Sal se upřeně zadívala na Harryho, který ležel bledý a nehybný a těžce dýchal. „Bože, prosím, neber mi ho,“ zašeptala.

Kit si stoupl před ni, objal ji a tvářičku zabořil do mámina břicha, které zůstávalo od jeho narození hebce poddajné. Pohladila ho po hlavě. Chtěla pronést nějaká útěšná slova, ale žádné ji nenapadalo. Cokoli pravdivého by ho vyděsilo.

Všimla si, že se muži rozhlížejí po jejím domě. Byl zcela chudý, ale jejich domky se nebudou moc lišit, protože všichni jsou zemědělští nádeníci. Uprostřed místnosti stál Salin kolovrat. Krásně vyrobený, precizně vyřezávaný a naleštěný. Zdědila ho po matce. Vedle něj ležela hromádka vřeten s hotovou přízí čekající, až si ji vyzvedne obchodník s látkami. Kolovrat vydělával na přepych: čaj s cukrem, mléko pro Kita, maso dvakrát týdně.

„Bible!“ zvolal Jimmy Mann, když zahlédl jediný další drahý předmět v domě. Tlustá kniha stála uprostřed stolu – mosazná přezka zelená stářím, kožená vazba poskvrněná mnoha upatlanýma rukama.

„Patřila mýmu otci,“ vysvětlila mu Sal.

„Copak ty v ní umíš číst?“

„Naučil mě to.“

Tohle na ně silně zapůsobilo. Tušila, že nikdo z nich nedokáže přečíst víc než pár slov: svá jména, snad, a možná ceny napsané křídou na tržištích a v hospodách.

„Neměli bysme Harryho sešoupnout z těch dveří na matraci?“ zeptal se Jimmy.

„Bylo by to pro něj pohodlnější,“ uznala Sal.

„A já budu šťastnější, až ty dveře vrátím v pořádku do truhlárny.“

Sal přešla na opačnou stranu postele a klekla si na hliněnou podlahu. Natáhla paže, aby Harryho zachytila, až bude sklouzávat ze dveří. Tři muži se chopili jejich druhé strany. „Pomalu, jemně,“ prosila Sal. Zvedli svůj okraj, dveře se naklonily, Harry sklouzl o malý kousek a zasténal. „Nakloňte to trochu víc.“ Tentokrát Harryho dostali až k okraji. Vsunula ruce pod jeho tělo. „Ještě kousek,“ vyzvala je, „a trochu ty dveře odtáhněte.“ Harry sklouzával a ona pod něj zastrčila ještě trošku dál nejdřív dlaně a pak paže. Jejím cílem bylo udržet ho téměř nehybného. Zdálo se, že to zabírá, protože žádný zvuk nevydal. Hlavou se jí mihlo, že to mlčení je zlověstné.

Úplně nakonec vytáhli dveře poněkud příliš prudce a Harryho rozdrcená noha dopadla na matraci s lehkým žuchnutím. Znovu vykřikl bolestí. Tentokrát to Sal přijala jako vítané znamení, že stále žije.

Annie Mannová dorazila s felčarem Alekem. Nejdřív se ujistila, že jsou její děti v pořádku. Pak pohlédla na Harryho. Nic neřekla, Sal přesto poznala, že je otřesená tím, jak špatně Harry vypadá.

Alec Pollock byl upravený muž ve starém, ale zachovalém fraku a pumpkách. Neměl žádnou zdravotnickou průpravu, kromě toho, co se naučil od otce, který dělal tuto práci před ním a zanechal mu ostré nože a další nástroje, jež představovaly veškerou kvalifikaci potřebnou pro felčara.

Přinesl si malou dřevěnou truhlu s rukojetí a teď ji položil na podlahu poblíž ohniště. Pak se podíval na Harryho.

Sal zkoumala jeho obličej, pátrala po nějakém znamení, ale jeho výraz nic neprozrazoval.

„Harry, slyšíš mě? Jak se cítíš?“ zeptal se.

Harry neodpověděl.

Alec pohlédl na rozdrcenou nohu. Matrace pod ní nasákla krví. Alec se dotkl kostí trčících z kůže. Harry zaúpěl, nicméně neznělo to tak strašně jako jeho předchozí bolestné výkřiky. Alec poťukal na ránu prstem a Harry znovu zasténal. Pak Alec uchopil Harryho kotník, nohu zvedl a Harry vykřikl.

„Je to zlý, viďte?“ zeptala se Sal.

Alec na ni pohlédl a zaváhal. „Ano,“ přisvědčil pak prostě.

„Co s tím můžete udělat?“

„Zlámané kosti narovnat neumím,“ odpověděl. „Někdy to možný je: pokud je zlomená jen jedna kost a není daleko ze svýho místa, můžu ji vrátit, kam patří, přiložit k ní dlahu, ovázat to a dát jí šanci, aby se zahojila. Jenže koleno je hrozně složitý a Harryho kosti jsou strašně poškozený.“

„Takže…?“

„Nejhorší nebezpečí vězí v tom, že se rána znečistí a způsobí rozklad tkáně. To může být fatální. Řešením je amputace nohy.“

„To ne,“ vydechla a hlas se jí třásl zoufalstvím. „Nemůžete mu tu nohu uříznout, už teď si toho vytrpěl ažaž.“

„Mohlo by mu to zachránit život.“

„Musí přece existovat ještě něco jinýho.“

„Můžu se pokusit ránu zacelit,“ připustil pochybovačně. „Ale jestli to nepomůže, zbývá jedině amputace.“

„Zkuste to, prosím vás.“

„Tak dobrá.“ Alec se sehnul a otevřel dřevěnou truhlu. „Sal, můžete přiložit do ohně trochu dřeva? Potřebuju, aby opravdu žhnul.“ Spěchala roztopit oheň pod dymníkem.

Alec vytáhl z truhly hliněnou mísu a uzavřený džbánek. „Nepředpokládám, že máte nějakou brandy.“

„Ne.“ Sal zavrtěla hlavou, pak si vzpomněla na Willovu placatku. Měla ji zastrčenou v šatech. „Vlastně mám,“ přisvědčila a vytáhla ji.

Alec zvedl obočí.

„Je Willa Riddicka,“ vysvětlila mu. „Ten úraz zavinil on, zatracenej pitomec. Škoda že to nerozdrtilo jeho koleno.“

Alec předstíral, že urážku zemanova syna neslyší. „Ať toho Harry vypije co nejvíc. Jestli omdlí, tím líp.“

Sal se posadila na postel vedle Harryho, zvedla mu hlavu a nalévala mu pramínek brandy do úst, zatímco Alec rozpaloval v misce olej. Ve chvíli, kdy byla placatka prázdná, olej v misce bublal; Sal se při tom pohledu dělalo zle.

Alec zasunul pod Harryho koleno širokou, mělkou misku. Se Sal tomu přihlíželo i zděšené obecenstvo: tři nádeníci, Annie, její dvě děti a bledý Kit.

Když nastal čas, Alec jednal rychle a přesně. Za použití kleští zvedl misku z ohně a vařící tekutinou přelil Harryho koleno.

Harry vydal ten nejstrašnější bolestný výkřik a vzápětí omdlel.

Všechny děti se rozplakaly.

Vzduch se zaplnil odporným puchem spáleného lidského masa.

Olej se zachytil v mělké misce pod Harryho nohou a Alec miskou zatřásl, aby rozpálený olej ožehnul i spodní část kolena, a zacelení tak bylo úplné. Pak misku vytáhl, olej nalil zpátky do džbánku a džbánek uzavřel.

„Účet pošlu zemanovi,“ sdělil Sal.

„Doufám, že vám zaplatí,“ odpověděla. „Já nemůžu.“

„Měl by mi zaplatit. Zeman má povinnost vůči lidem, co pro něj pracují. Každopádně tohle je mezi mnou a jím. Harry nebude chtít jíst, ale zkuste ho přimět, aby pil, jestli to dokážete. Nejlepší je čaj. I pivo je v pořádu, nebo čerstvá voda. A držte ho v teple.“ Začal si balit věci do truhly.

„Nemůžu udělat ještě něco?“ zeptala se Sal.

Alec pokrčil rameny. „Modlete se za něj,“ odpověděl.

2

Amos Barrowfield si uvědomil, že něco není v pořádku, hned jak dorazil na dohled Badfordu.

Na polích pracovali muži, ale neviděl jich tolik, kolik jich očekával. Cesta do vesnice, až na jeden prázdný povoz, zela prázdnotou. Nezahlédl ani žádné psy.

Amos byl obchodník s látkami. Přesněji řečeno s látkami obchodoval jeho otec; Obadiah však už dosáhl padesátky a často sotva popadal dech, a tak po venkově cestoval Amos, vedl několik koní a navštěvoval jednotlivé domky. Koně nesli pytle surové vlny, ostříhaného ovčího rouna.

Činnost spojenou s přeměnou rouna na látku vykonávali většinou vesničané pracující doma. Rouno se muselo nejdříve rozmotat a zbavit nečistot, tomu se říkalo mykání nebo česání. Potom se spředla do dlouhých vláken příze a natočila se na vřetena. Nakonec se příze utkala na tkalcovských stavech a vznikly z ní metr široké pásy látky. Výroba látky představovala hlavní průmyslové odvětví v západní části Anglie a město Kingsbridge se nacházelo v jejím centru.

Amos si představoval, že Adam a Eva, poté co pojedli ovoce ze stromu poznání, museli vykonávat všechny tyto různé práce sami, aby si vyrobili oblečení a zakryli svou nahotu; třebaže bible toho o mykání a česání mnoho neříkala, ani o tom, jak asi Adam postavil svůj tkalcovský stav.

Když Amos dorazil k domům, poznal, že všichni lidé nezmizeli. Zemědělské nádeníky něco někam odvedlo, ale jeho tkalci zůstali ve svých domovech. Dostávají zaplaceno podle toho, kolik vyrobili, nenechají se tedy od práce snadno odlákat.

Nejprve zašel do domu mykače zvaného Mick Seabrook. Mick držel v pravé ruce velký kartáč se železnými hroty; v levé pak stejně velký špalík dřeva; mezi nimi měl natažený kus surové vlny, kterou kartáčoval pevnými, neúnavnými tahy. Když se spleť špinavých kudrn promíchaná s blátem a rostlinkami proměnila v přadeno čistých, rovných vláken, stočil je ve volný pramen zvaný přást.

„Slyšel jste o Harrym Clitheroeovi?“ zněla Mickova první slova k Amosovi.

„Neslyšel,“ odpověděl Amos. „Právě jsem dorazil. Jste první, ke komu jsem přišel. Co je s Harrym?“

„Překocenej vůz mu rozdrtil nohu. Prej už nikdy nebude pracovat.“

„To je strašné. Jak se to stalo?“

„Lidi to vykládaj různě. Podle Willa Riddicka se Harry vytahoval a pokoušel se dokázat, že sám zvládne odtlačit naloženej vůz. Jenže Ike Clitheroe říká, že přetížení vozu zavinil Will.“

„Sal to zlomí srdce.“ Amos znal Clitheroeovy. Jejich manželství považoval za svazek z lásky. Harry je drsňák, ale pro Sal by udělal cokoli. Ona ho sekýrovala, ale zbožňovala ho. „Hned za nimi zajdu.“

Mickovi zaplatil, přidělil mu další várku rouna a odnesl si pytel nových přástů.

Brzy zjistil, kam chybějící vesničané zmizeli. Kolem domku Clitheroeových postával dav.

Sal byla přadlena. Na rozdíl od Micka nemohla pracovat dvanáct hodin denně, protože měla spoustu jiných povinností: starat se o oblečení Harryho a Kita, pěstovat na zahrádce zeleninu, nakupovat a připravovat jídlo, prát prádlo, uklízet a vykonávat všechny ostatní domácí práce. Amos litoval, že Sal nemá víc času na předení, protože příze byl nedostatek.

Dav se před ním rozestoupil. Všichni ho znali, protože mnoha vesničanům poskytoval možné zaměstnání k málo placené zemědělské nádeničině. Několik mužů ho vřele pozdravilo. „Felčar právě odešel, pane Barrowfielde,“ sdělil mu jeden.

Amos vešel dovnitř. Harry ležel na posteli, bledý a nehybný, oči měl zavřené a mělce dýchal. Kolem postele stálo několik lidí. Když Amosovy oči víc přivykly šeru v místnosti, většinu z nich poznal.

Oslovil Sal. „Co se stalo?“

Její obličej se stáhl do výrazu hořkosti a smutku ze ztráty. „Will Riddick přetížil vůz a ten se z kopce sám rozjel. Muži se ho snažili zastavit a on rozdrtil Harrymu nohu.“

„Co říkal Alec Pollock?“

„Chtěl Harrymu nohu uříznout, ale přiměla jsem ho, aby použil vařící olej.“ Pohlédla na muže v bezvědomí na posteli. „Doopravdy si nemyslím, že by mu mohlo něco z toho pomoct.“

„Chudák Harry,“ zašeptal Amos.

„Možná se už připravuje na překročení tý řeky Jordán.“ Pak se jí zlomil hlas a rozplakala se.

Amos uslyšel dětský hlas a poznal Kita. „Neplač, mami!“ prosil celý vyděšený.

Vzlyky umlkly, Sal položila ruku na chlapcovo rameno a stiskla ho. „Dobře, Kite, nebudu plakat.“

Amos nevěděl co říct. Ten výjev strašlivého domácího smutku v bezútěšném domě chudé rodiny zcela přemohl jeho představivost.

Nakonec pronesl něco všedního. „Tenhle týden vás nebudu s předením obtěžovat.“

„Ach, prosím, to ne, teď tu práci chci víc než kdy jindy,“ namítla. „Když je Harry tak těžce zraněnej, budu peníze za předení rozhodně potřebovat.“

Jeden z mužů promluvil a Amos poznal Ikea Clitheroea. „Zeman by se o vás měl postarat.“

„To by měl,“ přisvědčil Jimmy Mann. „Jenže to neznamená, že to udělá.“

Mnoho zemanů cítilo zodpovědnost za vdovy a sirotky, nicméně žádná záruka neexistovala a zeman Riddick se vyznačoval skrblictvím.

Sal ukázala na hromádku vřeten vedle kolovratu. „Ty z minulýho týdne jsem už skoro dokončila. Počítám, že dneska zůstanete v Badfordu, ne?“

„Ano.“

„Zbytek udělám do rána a všechno vám dodám, než od nás odejdete.“

Amos věděl, že Sal bude v případě nutnosti pracovat celou noc. „Vážně?“

„Na to vemte jed.“

„Tak dobrá.“ Amos vyšel ven a ze hřbetu náručního koně odvázal pytel. Přadlák nebo přadlena dokáže zpracovat libru vlny denně, teoreticky, ale málo z nich tráví u kolovratu celý den: většinou, podobně jako Sal, prokládají předení dalšími povinnostmi.

Přinesl pytel do domku a položil ho na podlahu vedle kolovratu. Pak znovu pohlédl na Harryho. Zraněný muž se mezitím vůbec nepohnul. Vypadal jako mrtvý, ale Amos ještě nikdy neviděl někoho umírat, a tak to ve skutečnosti nevěděl. V duchu se napomenul, ať si nevymýšlí.

Odešel.

Vydal se k budově nedaleko Salina domku, ke stáji, kterou zemanův třetí a nejmladší syn Roger Riddick přeměnil v dílnu. Amos a Roger byli stejně staří, devatenáctiletí, a znali se už jako spolužáci na kingsbridgeské střední škole. Roger byl pilný student, o sport nebo pití či dívky se nezajímal a někteří spoužáci ho tehdy šikanovali, dokud se do toho nevložil Amos a nezastal se ho; potom se spřátelili.

Amos zaklepal na dveře a vstoupil dovnitř. Roger budovu vylepšil velkými okny: u jednoho z nich stál kvůli světlu pracovní stůl. Na hácích na stěně viselo nářadí a pod nimi ležely bedny a nádoby se svinutým drátem, malými slitky různých kovů, hřebíky, šrouby a lepidlem. Roger rád vyráběl důmyslné dárky: myš, která pištěla a vrtěla ocáskem, rakev, které se otevřelo víko a mrtvola se posadila. Vymyslel také stroj, jenž uvolní potrubí, když je překážka metry daleko a dokonce za záhybem.

Roger přivítal Amose širokým úsměvem a odložil dláto, s nímž pracoval. „V pravý čas!“ zvolal. „Zrovna jsem se chystal domů na oběd. Doufám, že poobědváš s námi!“

„A já jsem doufal, že to řekneš. Děkuju.“

Roger měl zrzavé vlasy a růžovou pleť, na rozdíl od svého černovlasého otce a bratrů, a Amos vytušil, že to určitě zdědil po své zesnulé matce, která zemřela před několika lety.

Vyšli z dílny a Roger zamkl dveře. Cestou k panskému domu vedl Amos své koně a povídali si o Harrym Clitheroeovi. „Ten úraz zavinila svéhlavost mého bratra Willa,“ svěřil se Roger upřímně.

Roger nyní studoval na Kingsbridgeské koleji, kterou ve středověku založili v Oxfordu tři mniši z Kingsbridge. Začal před pár týdny a teď se poprvé vrátil domů. Amos by na univerzitu šel strašně rád, ale otec trval na tom, aby pracoval v jeho podniku. Možná se věci změní v průběhu generací, pomyslel si; třeba budu mít syna, a ten půjde do Oxfordu. „Jaké to je na univerzitě?“ zeptal se.

„Skvělé,“ odpověděl Roger. „Obrovská zábava. Bohužel jsem prohrál trochu peněz v kartách.“

Amos se usmál. „Já jsem měl na mysli studium.“

„Aha! No, to je v pořádku. Zatím nic nesnadného. Teologie a rétorika mě moc neberou. Mám rád matematiku, jenže profesoři matiky jsou posedlí astronomií. Měl jsem jít do Cambridge – matika je zřejmě lepší tam.“

„Budu to mít na paměti, až přijde řada na mého syna.“

„Myslíš na ženění?“

„Myslím na něj pořád, ovšem není naděje, že by k tomu došlo nějak brzy. Nemám ani penci a otec mi nedá nic, dokud neskončí moje výuční doba.“

„To nevadí, máš čas střídat partnerky.“

Jenže tohle nebylo nic pro Amose. Změnil téma. „Vnutím se ti dneska na přespání, jestli to nevadí.“

„Samozřejmě. Otce to potěší. Synové mu jdou na nervy a tebe má rád, navzdory tomu, co považuje za tvoje radikální názory. Baví ho, když se s tebou může hádat.“

„Já nejsem žádný radikál.“

„Určitě ne. Otec by se měl setkat s některými z těch, co znám v Oxfordu. Jejich názory by mu propálily uši.“

Amos se rozesmál. „To si umím představit.“ Když pomyslel na Rogerův život, studium knih a diskuse o názorech se skupinou chytrých mladíků, pocítil závist.

Panský dům byla krásná červená stavba z jakobínské éry s okny s mnoha malými skleněnými tabulkami zasazenými do olova. Amosovy koně odvedli do stáje, aby se napojili, a pak se sami odebrali do haly.

Byla to čistě mužská domácnost a příliš velkou čistotou se nevyznačovala. Amos ucítil závan ze dvora a pode dveřmi zahlédl kroutící se krysí ocásek. Do jídelny přišli jako první. Nad krbem visel portrét zemanovy zesnulé manželky. Ztmavl stářím a byl zaprášený, jako by o něj nikdo moc nepečoval.

Vešel zeman, vysoký, otylý a s brunátnými tvářemi, ale stále energický padesátník. „V sobotu se v Kingsbridgi koná zápas za peníze,“ oznámil nadšeně. „Bristolská bestie si to rozdá s kýmkoli, kdo přijde, a nabízí guineu každému protivníkovi, který vydrží patnáct minut na nohou.“

„Tak to si báječně užiješ,“ prohodil Roger. Jeho rodina milovala sporty, nejvíc ze všeho zápasy za peníze a dostihy, zejména když si mohli vsadit na výsledek. „Já dávám přednost kartám,“ dodal. „Rád si spočítám, jakou mám šanci.“

Vešel George Riddick, prostřední bratr. Nápadně vysoký a s tmavýma očima se podobal otci, až na to, že černé vlasy měl uprostřed rozdělené pěšinkou.

Nakonec dorazil Will, těsně následovaný majordomem s hrncem kouřící polévky. Amosovi se při té vůni sbíhaly sliny.

Na příborníku ležela šunka, sýr a bochník chleba. Všichni si posloužili a vrchní sluha jim nalil do sklenic portské víno.

Amos vždy služebnictvo zdravil a teď oslovil majordoma. „Zdravím, Plattsi, jak se vede?“

„Jde to, pane Barrowfielde,“ odpověděl Platts nevrle. Ne všechno služebnictvo opětovalo Amosův přátelský postoj.

Will si vzal tlustý plátek šunky. „Králův osobní zástupce povolal shiringskou domobranu,“ oznámil.

Rekruti se vybírali losováním a Amos dosud odvedení unikal. Co si pamatoval, domobrana zůstávala nečinná kromě šesti týdnů výcviku ročně; ten zahrnoval táboření v kopcích na sever od Kingsbridge, kde rekruti pochodovali, vytvářeli čtvercové formace a učili se nabíjet mušketu a střílet z ní. Teď se zdálo, že se to má změnit.

„Taky jsem to slyšel,“ přitakal zeman. „Ale netýká se to jen Shiringu. Mobilizuje se deset dalších hrabství.“

To byla znepokojivá zpráva. Jakou krizi vláda očekává?

„Já jsem poručík, takže budu pomáhat ten nástup organizovat. Asi budu muset žít nějakou dobu v Kingsbridgi,“ oznámil jim Will.

Amos sice branné povinnosti dosud unikal, ale jestliže dojde k novému odvodu, mohli by povolat i jeho. Nebyl si jistý, jaký pocit to v něm vzbuzuje. Netoužil se stát vojákem, přesto to bude možná lepší než dělat otci otroka.

„Kdo je velící důstojník?“ zeptal se zeman. „Zapomněl jsem.“

„Plukovník Henry Northwood,“ odpověděl Will.

Henry, vikomt Northwood, byl syn hraběte ze Shiringu. Vést domobranu patřilo k tradiční povinnosti dědice hraběcího titulu.

„Premiér Pitt si zcela zřejmě myslí, že situace je vážná,“ přemítal nahlas zeman.

Chvíli jedli, pili a zahloubaně mlčeli, pak Roger odstrčil talíř. „Domobrana má dvě povinnosti,“ pronesl zamyšleně. „Bránit zem před napadením a potlačovat veřejné nepokoje. Možná půjdeme do války s Francií – nepřekvapilo by mě to –, ale i když to uděláme, Francouzům bude trvat měsíce, než připraví invazi, což nám poskytne spoustu času na povolání domobrany. Nemyslím si tedy, že tohle je ten důvod. Což znamená, že vláda musí očekávat veřejné nepokoje. Proč asi?“

„Víš proč,“ odpověděl mu Will. „Je to sotva deset let, co Američani svrhli krále a vytvořili republiku, a tři roky od chvíle, kdy pařížské davy dobyly Bastilu. A ten francouzský zloduch Brissot prohlásil: ‚Nemůžeme být klidní, dokud nebude celá Evropa v plamenech.‘ Revoluce se šíří jako mor.“

„Myslím, že není třeba panikařit,“ poznamenal Roger. „Co ti revolucionáři ve skutečnosti udělali? Poskytli například rovnost protestantům. Georgi, ty jako protestantský kněz jim tohle určitě musíš připsat k dobru.“

George byl badfordským pastorem. „Uvidíme, jak dlouho to potrvá,“ odpověděl mrzutě.

„Zrušili feudalismus,“ pokračoval Roger, „odstranili královo právo uvrhnout lidi do Bastily bez soudu a zavedli konstituční monarchii – což je to, co má Británie.“

Všechno, co Roger řekl, byla pravda, ale Amos si přesto myslel, že to Roger dobře nepochopil. Podle Amose v revoluční Francii skutečná svoboda není: žádná svoboda projevu, žádná svoboda náboženství. Popravdě Anglie je otevřenější.

Will promluvil rozhněvaně a ukazováčkem bodal do vzduchu. „A co ty zářijové masakry ve Francii? Revolucionáři zabili tisíce lidí. Žádný důkaz, žádná porota, žádný soud. ‚Myslím, že jsi nepřítel revoluce. Takže jsi.‘ Prásk, prásk, oba mrtví. Některé z těch obětí byly děti!“

„Tragédie, uznávám,“ přikývl Roger, „a skvrna na pověsti Francie. Ale opravdu si myslíme, že totéž se stane tady? Naši revolucionáři neberou útokem věznice, píšou pamflety a dopisy do novin.“

„Takhle to začíná!“ Will si lokl vína.

„Já to dávám za vinu metodistům,“ prohlásil George.

Roger se rozchechtal. „A kdepak schovávají gilotinu?“

George to nebral na vědomí. „V jejich nedělních školách učí děti číst, děti pak vyrostou, přečtou si knihu Thomase Painea, pohorší se a sdruží se v nějakém klubu rebelů. Veřejné nepokoje jsou logický další krok.“

Zeman se otočil k Amosovi. „Vy jste dnes večer tichý. Obvykle se zastáváte nových idejí.“

„O nových ideách nevím,“ odpověděl Amos. „Zjistil jsem, že se vyplatí lidem naslouchat, i těm, co jsou nevzdělaní a plní předsudků. Pomocní dělníci vám odvedou lepší práci, když vědí, že vás zajímá, co si myslí. Jestliže tedy Angličani soudí, že by se parlament měl změnit, myslím, že bychom si měli jejich názor vyslechnout.“

„Velmi dobře řečeno,“ souhlasil Roger.

„Ale mě čeká práce.“ Amos se zvedl. „Ještě jednou, zemane, děkuju za laskavou pohostinnost. Teď musím pokračovat v obchůzkách, ale jestli dovolíte, večer se vrátím.“

„Samozřejmě, samozřejmě,“ přitakal zeman.

Amos vyšel ven.

Zbytek dne strávil návštěvami domků svých rukodělných pracovníků, vyzvedával si od nich dokončenou práci, platil je a předával jim nový materiál ke zpracování. Potom, když slunce už zapadalo, vydal se zpátky ke Clitheroeovým.

Z dálky uslyšel hudbu, čtyřicet nebo padesát lidí zpívalo z plných plic. Clitheroeovi byli metodisté, stejně jako Amos, a metodisté při bohoslužbách nepoužívají hudební nástroje; aby to vyvážili, snažili se důsledněji dodržovat rytmus a často zpívali ve čtyřhlasé harmonii. Hymnus se nazýval Láska Boží všechny lásky předčí, a autorem této oblíbené skladby byl Charles Wesley, bratr zakladatele metodismu. Amos přidal do kroku. Miloval zvuk zpěvu bez doprovodu nástrojů a dychtil se připojit.

V Badfordu působila aktivní metodistická skupina, stejně jako v Kingsbridgi. Metodismus představoval zatím reformní hnutí v rámci anglikánské církve a vedli ho hlavně anglikánští duchovní. Mluvilo se o odtržení, ale většina metodistů stále přijímala svátost oltářní v anglikánském kostele.

Když se přiblížil, uviděl shluk lidí kolem domku Sal a Harryho. Několik lidí svítilo planoucími pochodněmi a plameny vrhaly mihotavé stíny tančící jako přízraky. Neoficiálním vůdcem zdejších metodistů byl nezávislý farmář Brian Pikestaff, který obhospodařoval třicet akrů. Protože vlastnil půdu, zeman mu nemohl zabránit, aby ve své stodole pořádal setkání metodistů. Jako nájemce by ho patrně vykázal.

Hymnus dospěl ke konci a Pikestaff promluvil o lásce mezi Harrym, Sal a Kitem. Podle jeho slov to je opravdová láska, tolik se blížící oné Boží lásce, o které shromáždění zpívalo, jaké jen jsou pouzí lidé schopni. Mnozí se rozplakali.

Když Brian domluvil, Jimmy Mann sejmul z hlavy svůj třírohý klobouk a s ním v ruce se začal improvizovaně modlit. V metodismu to takhle chodilo. Lidé se modlili nebo navrhli nějakou náboženskou píseň, kdykoli pocítili vnitřní nutkání. Teoreticky si byli před Bohem všichni rovni, i když v praxi jen málokdy promluvila žena.

Jimmy žádal Boha, aby Harryho uzdravil a on se mohl dál starat o rodinu. Modlitba však byla hrubě přerušena. Objevil se George Riddick s lucernou v ruce a křížem na hrudi. Na sobě měl kněžské roucho: kleriku s okružím a čtyřrohý biret. „Tohle je nehorázné!“ křičel.

Jimmy se odmlčel, otevřel oči a znovu je zavřel. „Ach, Bože, otče náš,“ pokračoval, „vyslyš dnes večer naši modlitbu, žádáme –“

„Už dost toho!“ zařval George a donutil Jimmyho zmlknout.

Brian Pikestaff promluvil přátelským tónem. „Dobrý večer, pastore Riddicku. Připojíte se k naší modlitbě? Žádáme Boha, aby uzdravil našeho bratra Harryho Clitheroea.“

„Duchovní svolává kongregaci k modlitbě,“ odpověděl rozhněvaně George, „ne naopak!“

„Vy jste ji ale nesvolal, že, pastore?“

George to na chvíli vyvedlo z míry.

„Vy jste nás nesvolal, abychom se modlili za Harryho,“ pokračoval Brian, „který teď, zatímco mluvíme, stojí na břehu té velké temné řeky a čeká, jestli to je Boží vůle, že má dnes v noci přejít do Boží přítomnosti. Kdybyste nás svolal, pastore, rádi bychom se přišli s vámi pomodlit do kostela svatého Matouše. Jenže vy jste to neudělal, proto jsme tady.“

„Jste nevědomí vesničani!“ vztekal se George. „Proto Bůh nad vás staví duchovního.“

„Nevědomí?“ Amos poznal podle hlasu Annie Mannovou, jednu ze svých přadlen. „Nejsme tak nevědomí, abysme přetížili povoz tuřínem.“

Ozvaly se souhlasné výkřiky, dokonce sem tam smích.

„Bůh vás učinil podřízené těm, kdo rozumí věcem líp, a vaší povinností je poslouchat autoritu, ne se jí vzpírat,“ prohlásil George.

Nastalo krátké ticho, pak všichni uslyšeli hlasité, bolestné zasténání z vnitřku domu.

Amos přešel ke dveřím a vstoupil dovnitř.

Sal a Kit klečeli na opačné straně postele, ruce sepjaté k modlitbě. Felčar Alec Pollock stál u čela postele a držel Harryho zápěstí.

Harry znovu zasténal. „Sal, on odchází,“ konstatoval Alec. „Opouští nás.“

„Ach, Bože,“ zaúpěla Sal a Kit zavzlykal.

Amos stál mlčky, nehybně u dveří a přihlížel.

Po minutě Alec znovu promluvil. „Odešel, Sal.“

Sal objala Kita a oba plakali spolu.

„Už netrpí, konečně,“ dodal Alec. „Je s Pánem Ježíšem.“

„Amen,“ řekl Amos.

3

Na pozemcích biskupského paláce, kde kdysi – podle kingsbridgeské legendy – mniši pěstovali fazole a kapustu, vytvořila Arabella Latimerová růžovou zahradu.

Její rodinu to překvapilo. Arabella nikdy neprojevovala zájem o pěstování čehokoli. Všechny její povinnosti směřovaly k manželovi, biskupovi: vedla mu domácnost, pořádala večeře pro vyšší duchovní a další pohlaváry z hrabství, a objevovala se po jeho boku v drahém, ale počestném oblečení. Pak jednoho dne oznámila, že bude pěstovat růže.

Tento nový nápad zaujal pozornost některých moderních dam. Nešlo jen o nějaké pobláznění, stal se z toho jakýsi módní trend. Arabella se o tom dočetla v Dámském magazínu a velice ji to zaujalo.

Elsie, její jediné dítě, neočekávala, že matce to nadšení vydrží. Předvídala, že ji rychle unaví ohýbání a okopávání, zalévání a hnojení, i to, jak člověku pod nehty ulpí špinavá zem, kterou nikdy nepůjde úplně odstranit.

Biskup, Stephen Latimer, jen zabručel: „Za pár dní si na to ani nevzpomene, dejte na má slova,“ a vrátil se k rozečtené Kritické revui.

Oba se mýlili.

Když Elsie vyšla o půl deváté ráno ven a hledala matku, našla ji na zahradě se správcem po boku, jak přihrnují k rostlinám koňský hnůj, zatímco jim na hlavy dopadá déšť se sněhem. Arabella dceru zahlédla, jen prohodila přes rameno: „Chráním je před mrazem,“ a pokračovala v práci.

Elsii to pobavilo. Napadlo ji, že matka dodnes nejspíš neměla lopatu v ruce.

Rozhlédla se kolem. Ze všech růží teď v zimě zbyly jen holé klacíky, ale zahrada už měla viditelný tvar. Vstupovalo se do ní klenbou ze splétaného proutí, jež v létě podpírala záplavu pnoucích růží. Průchod vedl k plácku nízkých růžových keříků, které vyženou do květů planoucích barev. Vzadu, u polorozbořené zdi, kterou možná kdysi postavili mniši na ochranu zelinářské zahrady, stála laťková mříž poskytující oporu plazivým rostlinám, jež za horkého počasí rostly jako divé a kvetly v podobě zářivých cákanců, jako by andělé nad nimi bezstarostně plýtvali barvami.

Elsie měla už dlouho pocit, že matčin život je bezútěšně prázdný, ale přála by jí smysluplnější zálibu než zahradničení. Ovšem Elsie byla idealistka a intelektuálka, zatímco Arabella ani to, ani ono. Všechno má určenou chvíli a veškeré dění pod nebem svůj čas, říkával otec, když citoval Knihu kazatel. Růže vnesly do Arabellina života radost.

Bylo chladno, a Elsie jí potřebovala sdělit něco důležitého. „Zdržíš se tu dlouho?“ zeptala se.

„Už skoro končím.“

Osmatřicetiletá Arabella, mnohem mladší než její manžel, byla stále okouzlující; vysoká a ladných tvarů, na hlavě záplavu světle hnědých vlasů kaštanového odstínu. Nos měla pihovatý, což lidé považovali za skvrnu na kráse, třebaže na Arabelle to působilo rozkošně. Elsie se od matky lišila jak vzhledem, tak charakterem – měla tmavé vlasy a oříškově hnědé oči –, ale lidé říkali, že má krásný úsměv.

Arabella předala lopatu správci a obě ženy spěchaly do domu. Arabella si odložila plášť a zula vysoké boty, zatímco Elsie jí ručníkem lehce osušila mokré vlasy. „Dneska ráno se otce zeptám na nedělní školu.“

To byl její velký projekt. Děsilo ji, jak se v jejím městě zachází s dětmi. Často začínaly pracovat v sedmi letech a dřely čtrnáct hodin denně od pondělí do pátku, a dvanáct hodin v sobotu. Potřebují nedělní školu.

Otec to všechno věděl a zřejmě ho to nezajímalo. Jenže ona měla plán, jak ho získat na svou stranu.

„Doufám, že má dobrou náladu,“ poznamenala matka.

„Ty mě podpoříš, viď?“

„Ovšem. Myslím, že to je skvělý nápad.“

Elsie potřebovala něco víc než jen vágní výraz dobré vůle. „Vím, že máš pochybnosti, ale – prosím, odpusť mi, že to říkám – mohla by sis je nechat pro sebe, jen pro dnešek?“

„Jistě, moje milá. Nejsem netaktní, to dobře víš.“

Elsie nic takového nevěděla, ale mlčela. „Bude mít námitky, ale já si s nimi poradím. Chci jen, abys tu a tam zamumlala nějakou podporu jako ‚zcela správně,‘ a ‚dobrý nápad,‘ a podobně.“

Dceřina úpornost Arabellu zřejmě pobavila a jen lehce podráždila. „Miláčku, je mi to jasné, neměj obavy. Jsi jako herec, nestojíš o promyšlenou kritiku, potřebuješ tleskající obecenstvo.“

Mluvila ironicky, ale Elsie předstírala, že si toho nevšimla. „Děkuju,“ utrousila.

Odebraly se do jídelny. Po jedné straně pokoje stálo v jedné řadě služebnictvo podle pořadí důležitosti: nejprve muži – vrchní sluha, podkoní, komorník, čistič bot –, pak ženy – hospodyně, kuchařka, dvě služky a kuchyňská děvečka. Na prostřeném stole zářil porcelán v módním květovaném čínském stylu.

U biskupova místa ležel výtisk The Times, dva dny starý. Den putoval po mýtné silnici z Londýna do Bristolu a další den trvalo, než dorazil po venkovských cestách, za deštivého počasí plných bláta a rozježděných, do Kingsbridge. Lidem starým jako biskup, který pamatoval časy, kdy taková vzdálenost zabrala celý týden, připadala tato rychlost zázračná.

Vešel biskup. Elsie a Arabella odsunuly své židle, poklekly na koberec a sepjaté ruce opřely lokty o sedadla. Čajová várnice s kohoutkem syčela, zatímco biskup, který se už nemohl dočkat slaniny, procházel zbožně, ale svižně modlitbami. Po posledním amen se služebnictvo vrátilo k práci a z kuchyně rychle dorazilo jídlo.

Elsie snědla kousek chleba s máslem, upíjela čaj a čekala na správnou chvíli. Pociťovala napětí. Toužila po té nedělní škole velice naléhavě. Lámalo jí srdce, že tolik kingsbridgeských dětí zůstává zcela nevzdělaných. Zatímco otec jedl, potají ho zkoumala, odhadovala jeho náladu. V pětapadesáti mu už vlasy šedivěly a řídly. Kdysi míval impozantní postavu, vysokou a širokoramennou – to si Elsie sotva pamatovala –, ale rád jedl a nyní byl obtloustlý, s kulatým obličejem a velice objemným pasem, a shrbený.

Když se biskup příjemně zasytil toasty a čajem, a ještě než otevřel The Times, přinášela služebná Masonová džbán čerstvého mléka a Elsie přistoupila k činu. Diskrétně na Masonovou kývla, a ta věděla, co se od ní očekává.

„Chci se tě na něco zeptat, otče,“ začala Elsie. Kdykoli něco potřebovala, nejlepší bylo narafičit to jako prosbu o poučení: biskup s oblibou vysvětloval, ale neměl rád, když se mu říkalo, co má udělat.

Vlídně se usmál. „Pokračuj.“

„Naše město má dobré jméno ve světě vzdělávání. Knihovna tvé katedrály přitahuje učence z celé západní Evropy. Kingsbridgeská střední škola je známá v celé zemi. A samozřejmě je tu Kingsbridgeská kolej v Oxfordu, kde jsi sám studoval.“

„To zcela jistě, má drahá, ale tohle všechno vím.“

„A přesto selháváme.“

„Určitě ne.“

Elsie zaváhala, ale byla odhodlaná to nevzdat. S bušícím srdcem zavolala: „Masonová, pojďte dál, prosím.“

Masonová vešla a přivedla špinavého, asi deseti nebo jedenáctiletého chlapce. S ním zavanul do pokoje nepříjemný zápach. Kupodivu se nezdálo, že by mu zdejší prostředí nahánělo strach.

„Chci ti představit Jimmyho Passfielda,“ obrátila se Elsie k otci.

Chlapec promluvil s arogancí vévody, třebaže nikoli zrovna spisovně. „Měl sem slíbený párky s hořčicí, ale zatím sem dostal kulový.“

„Co tohle u všech všudy znamená?“ vyrazil ze sebe biskup.

Elsie se modlila, aby nevybuchl. „Otče, prosím, poslouchej pár minut.“ Bez čekání na souhlas se otočila k dítěti a zeptala se: „Umíš číst, Jimmy?“ Zatajila dech, nebyla si jistá, co dítě řekne.

„Já číst nepotřebuju,“ namítl chlapec vzdorně. „Vim všechno. Můžu vám říct, kdy odjíždí dostavník každej den v tejdnu, a vůbec nepotřebuju vejrat na ten kus papíru přibitej U Zvonu.“

Biskup si nesouhlasně odkašlal, ale Elsie si ho nevšímala a položila klíčovou otázku. „Znáš Ježíše Krista?“

„Znám každýho, a tohle méno v Kingsbridgi nikdo nemá. Tak přísahám.“ Jednou tleskl rukama a plivl do ohně.

Otřesený biskup ztratil řeč – v což Elsie doufala.

„Sem tam po řece přijede z Combe jeden lodník, kterýmu se říká Ješa Kyrys,“ dodal Jimmy. Varovně pohrozil Elsii prstem. „Vsadím se o libru, že ste to méno popletla.“

Elsie se nenechala odradit. „Chodíš do kostela?“

„Jednou sem tam šel, ale nedali mi ani tak, tak sem zase vypadnul.“

„Ty nechceš, aby ti byly odpuštěny hříchy?“

Jimmyho to pobouřilo. „V životě sem žádnej hřích nespáchal, a to podsvinče, co někdo ukradnul pani Andrewsový ze Studničný uličky, nemá se mnou nic společnýho, navíc sem tam ani nebyl.“

„Dobrá, dobrá, Elsie,“ promluvil biskup. „Doložila jsi svá slova. Masonová, odveďte to dítě.“

„A dejte mu párky,“ dodala Elsie.

„S hořčicí,“ připomněl Jimmy.

„S hořčicí,“ zopakovala ozvěnou Elsie.

Masonová a Jimmy odešli.

Arabella spráskla ruce a rozesmála se. „Úžasný malý nezbeda! Nikoho se nebojí!“

„Není nijak výjimečný, otče,“ pokračovala vážně Elsie. „Polovina dětí v Kingsbridgi je stejná. Nikdy nevidí, jak škola vypadá uvnitř, a pokud je rodiče nepřimějí chodit do kostela, nikdy se nedozvědí nic o křesťanském náboženství.“

Biskupem to očividně otřáslo. „A ty si představuješ, že s tím můžu něco dělat?“ namítl.

Tohle byl okamžik, ke kterému směřovala. „Někteří lidé z města mluví o otevření nedělní školy.“ Takhle přesně to nebylo. Škola byla Elsiin nápad, a i když se pro něj několik lidí vyslovovalo, bez ní by se nejspíš neuskutečnil. Jenže ona nechtěla, aby otec věděl, jak snadno by tomu mohl zabránit.

„Ale my přece školy pro malé děti už ve městě máme,“ připomněl. „Jsem si jist, že paní Bainesová v Rybí uličce učí správné křesťanské zásady, a i když o něm mám pochybnosti, vím o tom místě na Louce zamilovaných, kam posílají své syny metodisté.“

„Tyhle školy samozřejmě požadují poplatky.“

„Jak jinak by měly fungovat?“

„Já mluvím o škole zdarma v neděli odpoledne, určené pro chudé děti.“

„Rozumím.“ Přemýšlí o námitkách, o tom nepochybovala. „Kde by se to konalo?“

„Možná na burze vlny. V neděli se nikdy nevyužívá.“

„Myslíš, že starosta dovolí, aby prostor burzy používaly děti chudých? Polovina z nich není naučených konat potřebu na určeném místě. Vždyť i v katedrále jsem viděl… Ale to nic.“

„Jsem si jistá, že ty děti lze udržet pod kontrolou. Ale kdybychom nemohli využívat burzu vlny, existují i další možnosti.“

„A kdo by je učil?“

„Několik lidí se nabídlo, včetně Amose Barrowfielda, který chodil na střední školu.“

„Myslela jsem si, že Amos do toho nějak vstoupí,“ zamumlala Arabella.

Elsie se začervenala a předstírala, že nic neslyšela.

Biskup Arabellinu poznámku pominul a Elsiiných rozpaků si nevšiml. „Mám za to, že mladý Barrowfield je metodista.“

„Patronem bude kanovník Midwinter.“

„Další metodista, navzdory tomu, že je kanovníkem v katedrále.“

„Žádali mě, abych to vedla já, a já nejsem metodistka.“

„Abys to vedla! Na to jsi moc mladá.“

„Je mi dvacet a jsem dostatečně vzdělaná, abych mohla učit děti číst.“

„Mně se to nelíbí,“ pronesl biskup rázně.

Elsii to nepřekvapilo, třebaže ten rozhodný tón ji vystrašil. Čekala, že otec nebude souhlasit, a měla plán, jak ho získat na svou stranu. Teď se jen podivila. „Proč se ti to nelíbí?“

„Víš, má drahá, pro pracující vrstvy není dobré, aby se učily číst a psát,“ odpověděl otcovským tónem staršího muže, který předává moudrost idealistickému mládí. „Knihy a noviny jim plní hlavy zpola pochopenými myšlenkami. Oni jsou pak nespokojeni s postavením v životě, které jim určil Bůh. Získávají pošetilé představy o rovnosti a demokracii.“

„Ale měli by číst bibli.“

„To je ještě horší! Špatně chápou Písmo a obviňují zavedenou církev z falešného učení. Mění se v odpadlíky a nonkonformisty, a pak chtějí zřizovat své vlastní kostely, jako presbyteriáni a kongregacionalisté. A metodisté.“

„Metodisté nemají své kostely.“

„Dej jim čas.“

Otec byl dobrý v ostré výměně názorů: naučil se to v Oxfordu. Elsii taková výzva obvykle těšila, nicméně tento projekt považovala za příliš důležitý na to, aby ho měly porazit debatní argumenty. Domluvila si však předem ještě jednoho návštěvníka, který by mohl otce přemluvit, a teď musí pokračovat v diskusi, dokud se dotyčný neobjeví. „Nemyslíš, že čtení bible by pomohlo těžce pracujícím lidem, aby nepodléhali falešným prorokům?“ nadhodila.

„Mnohem raději by měli naslouchat duchovním.“

„Jenže oni to nedělají, takže tohle je dokonalá, leč nepoužitelná rada.“

Arabella se rozesmála. „Vy dva,“ vyprskla. „Hádáte se jako whig a toryovec. Přece nemluvíme o francouzské revoluci! Tohle je nedělní škola, kde děti sedí na podlaze, čmárají svá jména na břidlicové tabulky a zpívají Pochodujeme vzhůru k Siónu.“

Do dveří vstrčila hlavu služebná. „Je tu pan Shoveller, pane biskupe,“ ohlásila.

„Shoveller?“

„Tkadlec,“ vysvětlila mu Elsie. „Jeho jméno, jak slyšíš, odkazuje na práci s lopatou, a tak mu všichni říkají Lopata. Přináší nějakou látku, abychom se na ni s matkou podívaly.“ Obrátila se ke služebné. „Přiveďte ho, Masonová, a nabídněte mu šálek čaje.“

Tkadlec stál na společenském žebříčku o několik příček níž než biskupova rodina, ale Lopata byl okouzlující a způsobný: naučil se pravidlům společenského chování, protože chtěl prodávat vyšším třídám. Přinesl štůček látky. Přitažlivý drsným způsobem, s nepoddajnými vlasy a příjemným úsměvem, vždy dobře oblečený v oděvu ušitém z vlastní látky.

„Nechtěl jsem vás rušit při snídani, pane biskupe,“ omluvil se s úklonou.

Elsie viděla, že otec moc potěšený není, ale předstíral, že mu to nevadí. „Jen pojďte dál, pane Shovellere.“

„Jste velmi laskavý, pane.“ Lopata se postavil tak, aby na něj všichni viděli, a odvinul kus látky. „Slečna Latimerová si přála prohlédnout tohle.“

Elsie se o látky moc nezajímala – podobně jako matčiny růže byly příliš bezvýznamné na to, aby udržely její pozornost –, ale i ji ohromily nádherné barvy této látky, zemitě červená a tmavě žlutohnědá v jemném kostkovaném vzoru. Lopata obešel stůl a podržel látku před Arabellou, opatrně, aby se jí nedotkl. „Tyto barvy nemůže nosit každý, ale pro vás jsou dokonalé, paní Latimerová,“ prohodil.

Arabella se zvedla a podívala se na sebe do zrcadla nad krbem. „Ach ano,“ přisvědčila. „Zdá se, že mi sluší.“

„Tkanina je směs hedvábí a vlny merino,“ pokračoval Lopata. „Velmi hebká – sáhněte si.“ Arabella poslušně látku pohladila. „Je teplá, ale lehká,“ dodal Lopata. „Dokonalá na jarní plášť nebo přehoz přes ramena.“

Také bude drahá, pomyslela si Elsie; biskup je však bohatý a nikdy se nezdálo, že by mu vadilo, jak Arabella utrácí jeho peníze.

Lopata se postavil za Arabellu a přehodil jí látku kolem ramen. Přitáhla si ji ke krku a pootočila se doprava, pak doleva, aby se viděla z různých úhlů.

Masonová podala Lopatovi šálek čaje. Položil štůček látky na židli tak, aby se Arabella mohla dál prohlížet, pak usedl ke stolu a napil se. „Právě jsme se zaobírali myšlenkou bezplatné nedělní školy pro děti chudých,“ prohodila Elsie.

„Omlouvám se, že jsem vás vyrušil.“

„Vůbec ne. Zajímalo by mě vaše mínění.“

„Řekl bych, že je to skvělý nápad.“

„Otec se obává, že ta škola bude dětem vštěpovat metodismus. Patronem má být kanovník Charles a s učením bude pomáhat Amos Barrowfield.“

„Pan biskup je moudrý,“ odpověděl Lopata.

Měl podporovat Elsii, nikoli biskupa.

„Já sám jsem metodista,“ pokračoval Lopata, „ale jsem přesvědčený, že by se děti měly učit základní pravdy a neměly by se trápit jemnými doktrinářskými rozdíly.“

To byl dobrý argument, jenže Elsie viděla, že s otcem nepohnul.

„Ovšem jestli jsou všichni, kdo mají účast na vaší škole, metodisti,“ pokračoval Lopata, „pak anglikánská církev bude muset otevřít vlastní nedělní školu, aby nabídla alternativu.“

Biskup překvapeně zamručel. Tohle nečekal.

„A jsem si jistý, že mnoho lidí z města by nadchla představa, že jejich dětem bude příběhy z bible vyprávět sám biskup.“

Elsie se málem rozesmála. Otcův obličej byl obrazem hrůzy. Představu, že bude vyprávět biblické příběhy nemytým dětem kingsbridgeských chudých, nedokázal snést.

„Ale Lopato, tu školu povedu já,“ připomněla mu, „takže můžu zajistit, že se děti budou učit jenom ty prvky naší víry, které mají anglikánská církev a metodističtí reformátoři společné.“

„Ach tak! V tom případě beru zpátky všechno, co jsem řekl. A mimochodem, myslím, že budete skvělá učitelka.“

Biskupovi se zřejmě ulevilo. „Dobrá, tak si měj tu nedělní školu, když to musí být,“ uzavřel debatu. „Já se teď potřebuju věnovat svým povinnostem. Přeju pěkný den, pane Shovellere.“ A odešel z místnosti.

„Elsie, tys tohle plánovala?“ zeptala se Arabella.

„Ovšem. A vám děkuju, Lopato – zvládl jste to dokonale.“

„Bylo mi potěšením.“ Otočil se k Arabelle. „Paní Latimerová, kdybyste chtěla z téhle krásné látky něco ušít, moje sestra se toho s radostí ujme.“

Lopatova sestra Kate Shovellerová byla zkušená švadlena a měla na Hlavní ulici krámek, který vedla s další ženou, Rebeccou Liddleovou. Jejich oděvy byly módní a obchodu se dařilo.

Elsie chtěla Lopatu odměnit za dobrou práci, kterou pro ni vykonal, a tak matce navrhla: „Měla by sis objednat plášť, bude vypadat báječně.“

„Myslím, že to udělám,“ přisvědčila Arabella. „Vyřiďte prosím slečně Shovellerové, že se u ní v krámě zastavím.“

Lopata se uklonil. „S potěšením, samozřejmě.“

4

Noc před pohřbem Sal probděla, střídavě truchlila za Harryho a dělala si starosti, jak všechno zvládne bez jeho mzdy.

Jeho tělo leželo v chladném kostele, zabalené do rubáše, a ona měla postel jen pro sebe. Působila prázdně a Sal se stále třásla. Naposledy spala sama noc před tím, než si Harryho před osmi lety vzala.

Kit ležel v postýlce a podle jeho dechu poznala, že spí. Ve spánku aspoň může zapomenout na svůj zármutek.

Zmítaná hořkosladkými vzpomínkami a úzkostí z budoucnosti upadala chvílemi do dřímoty, dokud nespatřila kolem okrajů okenic světlo, potom vstala a rozdělala oheň. Seděla u kolovratu a čekala, až se Kit probudí, pak jim nachystala snídani – chléb s vypečenou šťávou z masa a čaj. Brzy bude příliš chudá na to, aby si mohla čaj koupit.

Pohřeb byl naplánovaný na odpoledne. Kit měl hodně obnošenou a neopravitelně rozedranou košili. Nechtěla, aby dnes vypadal zanedbaně. Měla jednu starou Harryho košili, která se dala pro chlapce přešít, a tak si sedla a pustila se do stříhání a úprav.

Když už končila, uslyšela střelbu. To bude Will Riddick, střílí na Mlýnském poli koroptve. To on je zodpovědný za její náhlou chudobu. Měl by s tím něco udělat. Do hrdla jí stoupl hněv a ona se rozhodla, že se Riddickovi postaví tváří v tvář. „Zůstaň tady,“ přikázala Kitovi. „Zameť podlahu.“ Vyšla do chladného rána.

Will procházel po poli se svým černobílým setrem. Jak se k němu zezadu blížila, z přilehlého lesa se vznesli vyplašení ptáci; Will sledoval jejich let svou brokovnicí a dvakrát vystřelil. Byl dobrý střelec a dva ptáci, šedí s proužky na křídlech, velcí asi jako holubi, s třepotáním křídel dopadli na zem. Z lesa se vynořil nějaký muž a Sal poznala zplihlé vlasy a vyzáblou postavu Plattse, majordoma v panském domě. Očividně plašil ptáky pro Willa.

Pes se rozběhl k místu, kam spadli. Přinesl jednoho ptáka, pak druhého. „Ještě!“ křikl Will na Plattse.

V tu dobu už Sal dorazila k místu, kde Will stál.

Připomenula si, že nadáváním těm, kdo jsou u moci, člověk nic nezíská. Někdy je lze přesvědčit nebo umluvit, nebo se dokonce začnou stydět a zachovají se správně, ale zastrašit je nelze. Na jakýkoli pokus řešení si vynutit reagují neústupností.

„Co chcete?“ obořil se na ni Will.

„Potřebuju vědět, co pro mě uděláte…“ Slůvko „pane“ dodala trochu pozdě.

Znovu si nabil pušku. „Proč bych měl pro vás něco dělat?“

„Protože Harry pracoval pod váma. Protože jste přetížil vůz. Protože jste neposlechl varování strýce Ikea. Protože jste mi zabil manžela.“

Will zrudnul. „Byla to čistě jeho vlastní chyba.“

Přinutila se k mírnému, rozumnému tónu hlasu. „Někdo možná věří tomu, co jste jim řekl, ale já znám pravdu. Byl jste tam. A já taky.“

Stál ležérně, pušku držel volně, ale nechával ji namířenou na ni. Nepochybovala, že ta hrozba je záměrná, nicméně nevěřila, že by stiskl spoušť. Těžko by mohl předstírat, že došlo k nehodě, jen dva dny poté, co zabil jejího manžela.

„Předpokládám, že chcete nějaký milodar.“

„Chci to, co jste mi vzal – manželovu mzdu, osm šilinků týdně.“

Předstíral, že ho to pobavilo. „Nemůžete mě přinutit, abych vám platil osm šilinků týdně. Proč si nenajdete jiného manžela?“ Přejel ji pohledem odshora dolů, s opovržením zaznamenal její ošuntělé oblečení a podomácku vyrobené boty. „Musí existovat někdo, kdo by si vás vzal.“

Neurazila se. Věděla, že muže přitahuje. Will sám na ni nejednou chlípně civěl. Ona si však nedokázala představit, že by se znovu vdala.

Jenže tohle teď nebyl vhodný argument. „Pokud k tomu dojde, můžete mi přestat platit.“

„Já nehodlám ani začít.“

Znovu se ozvalo pleskání křídel, on se otočil a vystřelil. Na zem dopadly další dvě koroptve. Pes přinesl jednu a šel pro druhou.

Will zvedl ptáka za nohy. „Tady máte,“ nabídl Sal. „Vemte si koroptev.“

Na světle hnědé hrudi se červenala krev, ale pták stále žil. Sal byla v pokušení vzít si ho. Z koroptve by připravila pro Kita i pro sebe dobré jídlo.

„Jako kompenzace za manžela to je asi tak akorát,“ dodal.

Zalapala po dechu, jako kdyby ji udeřil pěstí. Nemohla se nadechnout, aby promluvila. Jak se opovažuje vyslovit, že její manžel měl cenu koroptve? S potlačovanou zuřivostí se odvrátila a šla pryč; Willa tam nechala stát s koroptví v ruce.

Byla rozlícená, a kdyby tady zůstala déle, řekla by něco pošetilého.

Mašírovala přes pole směrem domů, pak si to rozmyslela a rozhodla se jít za zemanem. Není to žádný princ z pohádky, ale aspoň není tak zlý jako Will. A něco pro ni udělat musí.

Používat hlavní vchod do panského domu měli vesničané zakázáno. Ocitla se v pokušení pravidlo porušit, ale váhala. Vejít zadními dveřmi a setkat se se služebnictvem nechtěla, protože by trvali na tom, ať čeká, než se zemana zeptají, jestli ji přijme. Měli tu však ještě postranní dveře, které používali vesničané, když přicházeli platit rentu. Věděla, že vedou přes krátkou chodbu do hlavní síně a zemanovy pracovny.

Obešla dům k těmto dveřím a zkusila je. Zamčené nebyly.

Vstoupila do domu.

Z otevřených dveří pracovny vycházel pach tabákového kouře. Nakoukla dovnitř a spatřila zemana, jak sedí u psacího stolu, kouří dýmku a zapisuje cosi do účetní knihy. Zaklepala na dveře a omluvila se. „Prosím za prominutí, zemane.“

Zvedl oči a vytáhl dýmku z úst. „Co tady děláte?“ vybafl podrážděně. „Dnes se renta neplatí.“

„Boční dveře nebyly zamčený a já s váma naléhavě potřebuju mluvit.“ Vkročila dovnitř a dveře pracovny za sebou zavřela.

„Měla jste použít vchod pro služebnictvo. Kdo si myslíte, že jste?“

„Pane, musím vědět, co pro mě teď uděláte, když jsem ztratila manžela. Mám dítě, který potřebuju živit a šatit.“

Zaváhal. Sal si pomyslela, že zeman Riddick by se rád vykroutil ze své odpovědnosti, kdyby to šlo. Tušila však, že má pocit viny. Navenek bude patrně popírat, že Will zavinil Harryho smrt. Ale nebyl tak zlý jako syn. Viděla, že mu přes narudlý obličej přeběhl stín nerozhodnosti a zahanbení. Pak své srdce zatvrdil. „Od toho máme chudinskou podporu.“

Vlastníci domků ve vesnici platili každoročně částku na pomoc místním chudým. Fond spadal pod správu kostela.

„Jděte za pastorem,“ radil jí zeman. „To je dozorce nad chudými.“

„Pane, pastor Riddick nenávidí metodisty.“

„Takže byste neměla být metodistka, co?“ prohlásil s výrazem muže, který vynáší trumf.

„Chudinská podpora nemá být určená jenom pro lidi, co souhlasej s pastorem.“

„Ty peníze vydává kostel.“

„Jenže to nejsou peníze kostela, že ne? Pocházejí od majitelů domků. Pletou se, když věří církvi, že bude nestranná?“

Zeman se rozčílil. „Vy jste taky jedna z těch, co si myslí, že by měli opravovat výše postavené lidi, co?“

Ze Sal vyprchala veškerá naděje. Dohady s někým, kdo vládne, vždycky končí takhle. Venkovská šlechta má pravdu, protože je venkovská šlechta – bez ohledu na zákony, sliby nebo logiku. Pravidla musí dodržovat jenom chudina.

Už neměla žádnou energii. Musela by se pastora Riddicka doprošovat, a on by udělal vše, co je v jeho silách, jen aby se vyhnul poskytnutí jakékoli pomoci.

Opustila místnost beze slova. Ven vyšla postranními dveřmi a zamířila domů. Cítila se beznadějně a sklíčeně.

Došila Kitovu košili, poobědvali chléb a sýr, pak začala vyzvánět hrana a oni se odebrali do kostela svatého Matouše. Už se tam shromáždila spousta lidí, hlavní kostelní loď byla přeplněná. Malá středověká stavba se měla rozšířit, aby se do ní vešli obyvatelé rostoucí vesnice, jenže Riddickové nehodlali utrácet peníze.

Někteří truchlící Harryho dobře neznali a Sal přemýšlela, proč zamířili sem místo do práce; pak si uvědomila, že jeho smrt byla něčím zvláštní. Nepřivodila ji nemoc ani stáří či nevyhnutelná nehoda, žádná z těch obvyklých příčin. Harry zemřel kvůli hlouposti a krutosti Willa Riddicka. Účastí na pohřbu vesničané dávali jasně najevo, že Harryho život měl význam a jeho smrt nelze nechat bez povšimnutí.

Pastor Riddick to zřejmě pochopil. Vešel dovnitř v kněžském rouchu, překvapeně vytřeštil oči na ten velký dav lidí a vypadal rozezleně. Rychle přistoupil k oltáři a zahájil bohoslužbu. Sal si byla zcela jistá, že by raději ten pohřební obřad neprováděl, jenže je jediným duchovním ve vesnici. A poplatky za všechny ty křty, svatby a pohřby ve velké vsi představují významný bonus k jeho platu.

Probíhal liturgií tak rychle, že shromáždění začali nespokojeně mumlat. On na ně nedbal a spěchal ke konci. Sal na tom skoro nezáleželo. Neustále myslela na to, že Harryho už nikdy neuvidí, a jenom plakala.

Strýc Ike se postaral o nosiče rakve a shromáždění věřící je následovali na hřbitov. Brian Pikestaff si stoupl vedle Sal a jednou paží ji útěšně objal kolem chvějících se ramen.

Když spouštěli rakev do hrobu, pronesl pastor poslední modlitbu.

Po skončení obřadu přistoupil k Sal. Přemýšlela, jestli uslyší slova neupřímné soustrasti, jenže on řekl: „Otec mi říkal o vaší návštěvě. Později odpoledne k vám zajdu.“ Pak se spěšně vzdálil.

Po jeho odchodu pronesl Brian Pikestaff krátkou oslavnou řeč na zemřelého. Mluvil o Harrym s láskou a úctou a jeho slova se setkala s přikyvováním a mumláním „amen“ kolemstojících. Pak se pomodlil a všichni zazpívali tradiční pohřební píseň o Božím triumfu nad smrtí a hříchem.

Sal si potřásla rukou s několika blízkými přáteli, poděkovala jim za účast, pak vzala Kita za ruku a rychle odešli.

Krátce po jejím příchodu domů se dostavil Brian, přinesl brk na psaní a lahvičku s inkoustem. „Napadlo mě, že budete chtít zapsat Harryho jméno do svý bible,“ prohodil. „Já tady nezůstanu – až se vám to bude hodit, tak mi jen vraťte ten brk a lahvičku.“

Sal lépe četla, než psala, ale uměla psát data a opisovat cokoli. Harryho jméno se v knize už nacházelo, s datem jejich svatby, a zatímco seděla u stolu s knihou před sebou a brkem v ruce, připomínala si ten den před osmi lety. Pamatovala si, jak byla šťastná, že se za něj vdává. Měla na sobě nové šaty, ty nosí dodnes. Pronesla tehdy slova dokud nás smrt nerozdělí, ale nikdy si nepředstavovala, že to bude za tak krátký čas. Na chvíli se poddala plné tíži žalu.

Pak si osušila oči a pomalu a pečlivě napsala:

Harold Clitheroe, zemřel 4. prosince 1792.

Ráda by připsala něco o tom, jak zemřel, jenže nevěděla, jak napsat taková slova jako přejetý povozem nebo kvůli hlouposti zemanova syna, a stejně bylo asi moudřejší nezvěčňovat takové věci inkoustem.

Život se musí vrátit do starých kolejí, a tak Sal usedla ke kolovratu a pracovala při světle od otevřených dveří. Kit seděl vedle ní, jak to často dělával, podával jí volná vlákna nespředené vlny a ona je pak vsouvala do úzkého otvoru a zároveň otáčela kolo, které pohánělo skací křídlo a kroutilo vlnu do pevného vlákna příze. Vypadal zamyšleně a po nějaké době se jí zeptal: „Proč musíme umřít, než přijdeme do nebe?“

Sama si kdysi kladla takové otázky, třebaže tehdy už byla o něco starší, spíš ve dvanácti než v šesti letech. Brzy si uvědomila, že na záhadné aspekty náboženství existuje málokdy nápomocné vysvětlení, a ptát se přestala. Měla pocit, že Kit bude vytrvalejší.

„Nevím proč, je mi líto,“ odpověděla. „Nikdo neví. Je to záhada.“

„Přijde někdy někdo do nebe bez umření?“

Už málem odpověděla, že ne, když se jí něco mihlo hlavou, a po chvíli přemýšlení si to vybavila. „Ano, byl jeden takový muž, jmenoval se Eliáš.“

„Toho neuložili na hřbitově u kostela?“

„Ne.“ Sal si byla dost jistá, že v době proroků Starého zákona žádné kostely ani neexistovaly, ale rozhodla se Kitův omyl neopravovat.

„Jak se dostal do nebe?“

„Zvedl ho tam větrný vír.“ Aby unikla nevyhnutelné otázce, dodala: „Proč, to nevím.“

Kit zmlkl a ona vytušila, že přemýšlí o otci, který je nahoře na nebesích s Bohem a anděly.

Kit měl jinou otázku. „Proč potřebuješ to velký kolo?“

Na tuto otázku odpovědět uměla. „Kolo je mnohem větší než skací křídlo, který otáčí – to vidíš, viď?“

„Ano.“

„Takže když se kolo jednou otočí, křídlo se otočí pětkrát. To znamená, že křídlo se pohybuje mnohem rychlejc.“

„Ale místo toho bys mohla otáčet jen tím křídlem.“

„A to lidi taky dělali, než vynalezli velký kolo. Jenomže ono otáčet křídlem rychle je těžký. Brzy se unavíš. Zatímco točit pomalu kolem můžeš celý den.“

Zíral na kolo a hluboce zamyšlený pozoroval, jak se otáčí. Kit byl mimořádné dítě. Sal věděla, že tohle si o svém dítěti myslí každá matka, zejména ta, která má jen jedno; přesto měla dojem, že Kit je jiný než ostatní. Až vyroste, dokáže víc než jen těžce dřít, a Sal nechtěla, aby žil jako ona, v domku z rašeliny bez komína.

Kdysi mívala ambice. Uctívala tetu Sarah, matčinu starší sestru. Sarah odešla z vesnice do Kingsbridge a začala na ulici prodávat balady, které zpívala jako pomocná prodavačka. Provdala se za muže, který ty balady tiskl, a naučila se počítat, aby mu mohla dělat účty. Nějakou dobu navštěvovala vesnici jen párkrát do roka, dobře oblečená, klidná, sebejistá, a přinášela štědré dárky – hedvábí na šaty, živou slepici, skleněnou mísu. Mluvila o věcech, o kterých četla v novinách: o americké revoluci, kapitánu Cookovi v Austrálii, jmenování čtyřiadvacetiletého Williama Pitta premiérem. Sal chtěla být stejná jako teta Sarah. Pak se zamilovala do Harryho a její život nabral jiný směr.

Neuměla si představit, jakým směrem se může ubírat Kitův život, ale znala jeho začátek, což bylo učení. Učila ho písmena a číslice, a on už uměl klacíkem načmárat na zemi tři písmena svého jména. Jenže sama neměla dost školního vzdělání a brzy mu už předala všechno, co uměla.

Ve vesnici byla škola vedená pastorem – Riddickova rodina tu měla pod kontrolou skoro všechno. Ve škole se platila pence denně. Sal tam Kita posílala, kdykoli měla penci navíc, ovšem to se nestávalo často, a nyní, když Harry odešel, to možná nebude už nikdy. Stále zůstávala odhodlaná udělat vše pro to, aby Kit prospíval, jen nevěděla jak.

„Budeme číst?“ zeptal se Kit.

„Dobrý nápad. Skoč pro knihu.“

Přešel přes místnost a popadl bibli. Položil ji na zem, aby do ní oba viděli. „Co budeme číst?“

„Přečteme si příběh o chlapci, co zabil obra.“ Zvedla těžký svazek a nalistovala sedmnáctou kapitolu První knihy Samuelovy.

Dali se do práce, Kit se snažil číst. Musela mu pomáhat se všemi těmi jmény a mnohými slovy. Jako dítě se sama vyptávala a chtěla vědět, co je to „šest loktů a jedna píď“, takže nyní mohla Kitovi vysvětlit, že Goliáš byl vysoký víc než šest stop.

Zatímco oba zápolili se slovem rozpoložení, vstoupil bez zaklepání pastor.

Kit přestal číst a Sal se zvedla.

„Co je tohle?“ zeptal se pastor. „Čtení?“

„Příběh Davida a Goliáše, pastore,“ odpověděla Sal.

„Hmmm. Vy metodisti si pořád chcete číst bibli sami. Radši byste měli poslouchat svého pastora.“

Tohle nebyla chvíle na to, aby se s ním pouštěla do debaty. „Je to jediná kniha v domě, pane, a já jsem si nemyslela, že by Boží slovo mohlo dítěti nějak uškodit. Je mi líto, jestli jsem udělala něco špatně.“

„Dobrá, kvůli tomu tady nejsem.“ Rozhlédl se kolem, kam by se posadil. V domku žádné židle neměli, a tak si přitáhl jakousi trojnožku. „Chcete, aby vám kostel dával chudinskou podporu.“

Sal nenamítla, že nejde o peníze kostela. Musí být pokorná, jinak by ji mohl zcela odmítnout. Na dozorce nad chudými žádná páka není, nad ním nestojí nikdo, ke komu by se Sal mohla odvolat. Sklopila oči a přisvědčila: „Ano, prosím, pastore.“

„Kolik činí nájemné za tenhle dům?“

„Šest pencí týdně, pane.“

„Farnost to zaplatí.“

Takže vaší první starostí je zajistit, že majitel domu neztratí příjem, pomyslela si Sal. Přesto se jí ulevilo, že budou mít s Kitem dál střechu nad hlavou.

„Ale vy si vyděláváte dobré peníze jako přadlena.“

„Amos Barrowfield platí šilink za libru vlněný příze a já dokážu udělat tři libry týdně, když jednu noc pracuju skoro až do rána.“

„Tak to dělá tři šilinky, což je skoro polovina mzdy nádeníka.“

„Tři osminy, pane,“ opravila ho. Přibližné odhady jsou nebezpečné, když jde o každou penci.

„Je načase, aby Kit začal pracovat.“

Tohle ji zaskočilo. „Je mu šest roků!“

„Ano, a brzy mu bude sedm. To je obvyklý věk, kdy dítě dostává svou první práci.“

„Sedm mu bude až v březnu.“

„Pětadvacátého března. Vyhledal jsem si to ve farních záznamech. To je zanedlouho.“

Bylo to víc než tři měsíce, a to je v šesti letech dlouhá doba. Sal však namítla něco jiného. „Jakou práci by mohl dělat? Je zima – nikdo teď nenajímá pomocníky.“

„V panském sídle potřebujeme čističe bot.“

Tak takhle vypadá jeho plán. „Jakou práci by musel Kit dělat?“

„Naučí se, samozřejmě, leštit boty. A podobné úkoly: ostřit nože, přinášet dříví na otop, vyprazdňovat nočníky, všechny takovéhle věci.“

Sal pohlédla na Kita, který seděl a poslouchal s doširoka otevřenýma očima. Byl tak malý a zranitelný, že se málem rozplakala. Jenže pastor má pravdu: je téměř načase, aby šel pracovat.

„Bude pro něj dobré, když se naučí, jak se chovat v zemanově domě,“ dodal pastor. „Třeba z něj vyroste méně nestoudný člověk než jeho otec.“

Sal se snažila nebrat na vědomí osočení Harryho. „Jak bude placenej?“

„Šilink týdně, což je na dítě velmi slušné.“

Sal věděla, že to je pravda.

„Samozřejmě dostane taky jídlo a oblečení.“ Pastor pohlédl na Kitovy záplatované punčochy a velký kabát. „V tomhle chodit nemůže.“

Při představě nového oblečení Kit ožil.

„A samozřejmě bude spát v panském sídle,“ pokračoval pastor.

Pomyšlení na to Sal vyděsilo, i když by ji to překvapovat nemělo: takhle bydlí většina služebnictva. Bude muset zůstat sama. Jak osamělý to bude život.

Kita to rozrušilo také a do očí mu vhrkly slzy.

„Přestaň brečet, chlapče, a buď vděčný za teplý dům a spoustu jídla. Kluci v tvém věku pracují v dolech.“

Sal věděla, že to tak je.

„Chci mámu,“ vzlykal Kit.

„Já chci tu svoji taky, ale je mrtvá,“ odbyl ho pastor. „Ty tu svou budeš mít pořád, a každou neděli odpoledne dostaneš na půl dne volno, tak ji můžeš vidět.“

Kit se rozplakal ještě víc.

Sal přitlumila hlas. „Právě přišel o otce a teď má pocit, že přichází i o matku.“

„Jenže o ni nepřichází, a to zjistí příští neděli, až se vrátí za vámi na návštěvu.“

Tohle Sal otřáslo. „Vy ho chcete odvíst dneska?“

„Otálet nemá smysl. Čím dřív začne, tím dřív si na to zvykne. Ale jestli vaše potřeba není tak naléhavá, jak předstíráte…“

„Dobrá.“

„Takže ho odvedu hned.“

Kit se ozval vysokým, vzdorným hláskem. „Uteču!“

Pastor pokrčil rameny. „Tak tě dohoní, přivedou zpátky a seřežou bičem.“

„Uteču znovu!“

„Jestli to uděláš, přivedou tě znovu zpátky; ale myslím, že první zbičování ti bude stačit.“

„No tak, Kite, přestaň plakat.“ Promluvila rozhodně, ale sama měla slzy na krajíčku. „Tvůj otec odešel a ty se musíš stát mužem dřív, než se čekalo. Když se budeš dobře chovat, budeš dostávat oběd, večeři a hezký oblečení.“

„Zeman bude z jeho mzdy odečítat tři pence týdně za jídlo a pití, a prvních čtyřicet týdnů šest pencí týdně za oblečení.“

„Ale to znamená, že bude dostávat jen tři pence týdně!“

„A to je přesně cena, jakou bude na začátku mít.“

„A kolik dáte mně z chudinský podpory?“

Pastor předstíral, že je pohoršený. „Samozřejmě nic.“

„A z čeho budu žít?“

„Teď můžete příst každý den, když se nemusíte starat o manžela a syna. Řekl bych, že si můžete výdělky zdvojnásobit. Budete mít šest šilinků týdně a utrácet je můžete jen za sebe.“

Sal věděla, že aby toho dosáhla, musela by příst šest dní týdně dvanáct hodin den co den. Její zeleninová zahrádka zaroste plevelem, oblečení se roztrhá nadranc a ona bude žít o chlebu a sýru, ale přežije. A Kit také.

Pastor se zvedl. „Pojď se mnou, chlapče.“

„Uvidím tě v neděli, Kite, a všechno mi povíš. Dej mi pusu na rozloučenou.“

Nepřestal plakat, ale objal ji a ona ho políbila, pak se vymanila z jeho objetí. „Modli se a Ježíš se o tebe postará,“ nabádala ho.

Pastor vzal Kita pevně za ruku a vyšli z domu.

„A buď hodný, Kite!“ zavolala.

Pak si sedla a plakala.

Cestou přes vesnici pastor Riddick držel Kita za ruku. Nešlo o přátelské, uklidňující sevření, bylo mnohem silnější, natolik pevné, aby zabránilo Kitovi utéct. On ale utéct nezamýšlel. Pastorova slova o bičování ho příliš vystrašila.

Teď měl strach ze všeho: strach, že nemá otce, že opustil matku, strach z pastora, ze zlovolného Willa a ze všemocného zemana.

Jak chvátal po pastorově boku a každou chvíli popoběhl, aby s ním udržel krok, vesničané je sledovali zvědavými pohledy, zejména přátelé a jejich rodiče; ale nikdo nic neříkal, ani se neodvažovali pastora zeptat.

Když se přiblížili k panskému sídlu, Kit se znovu celý vyděsil. Byla to největší stavba ve vesnici, větší než kostel a postavená ze stejného nažloutlého kamene. Zvenku znal ten dům dobře, ale teď na něj hleděl novýma očima. Přední část s krytým vchodem měla uprostřed dveře, ke kterým stoupaly schody, a Kit napočítal jedenáct oken, dvě po každé straně dveří, pět v patře a dvě další ve střeše. Když se dostal ještě blíž, viděl, že tam mají i suterén.

Neměl představu, co může být uvnitř tak velké stavby. Vzpomněl si, jak mu Margaret Pikestaffová vyprávěla, že je tam všechno ze zlata, i židle, ale podezíral ji, že si to plete s nebem.

Kostel je velký, protože se do něj musejí vejít všichni z vesnice, ale panské sídlo sloužilo jen čtyřem lidem, zemanovi a jeho třem synům, a ještě několika služebným. Co dělají s celým tím prostorem? Kitův domov tvořila jedna místnost pro tři lidi. Panské sídlo bylo záhadné, a proto působilo zlověstně.

Pastor ho vedl po schodech a dál velkými dveřmi. „Tudy nikdy nevcházej, ledaže jdeš se zemanem nebo některým z nás tří synů. Pro tebe a ostatní služebnictvo tu máme zadní dveře.“

Tak já jsem jedním ze služebnictva, pomyslel si Kit. Jsem ten, co čistí boty. Kéž bych věděl, jak se leští. Ale co asi dělají všichni ostatní sluhové? Jestlipak utíkají, a pak je přivedou a zbičují?

Hlavní dveře se za nimi zavřely a pastor pustil Kitovu ruku.

Ocitli se v hale větší než vnitřek Kitova domu. Byly tu stěny obložené tmavým dřevem, čtvery dveře a schodiště vedoucí nahoru. Nad krbem na Kita upírala hrozivý pohled hlava jelena, ale zdálo se, že se nemůže hýbat, a Kit si byl skoro jistý, že není živá. V hale vládlo přítmí a Kit cítil nepříjemný pach, který nepoznával.

Jedny ze dveří se otevřely a do haly vešel Will Riddick.

Kit se pokusil schovat za pastora, ale Will ho viděl. „Tohle není ten Clitheroeův malej spratek, že ne, Georgi?“ nasupil se.

„Je,“ odpověděl pastor.

„Proč jsi ho sem ksakru přitáhnul?“

„Uklidni se, Wille. Potřebujeme čističe bot.“

„Proč zrovna tohohle?“

„Protože je k dispozici a jeho matka potřebuje peníze.“

„Nechci mít toho zatracenýho smrkáče v domě.“

Kitova matka nikdy nepoužila slova jako zatracený a ksakru a mračila se, když je výjimečně řekl táta. Kit je nikdy nevyslovil.

„Nehloupni,“ napomenul ho pastor, „s tím klukem to je v pořádku.“

Will zbrunátněl ještě víc. „Já vím, ty si myslíš, že Clitheroe zemřel mojí vinou.“

„Tohle jsem nikdy neřekl.“

„Tys mi sem to dítě přivedl jako trvalou výčitku.“

Kit neznal slovo výčitka, ale vytušil, že Will nechce, aby se mu připomínalo, co udělal. A to neštěstí se stalo Willovou vinou, to je jasné i dítěti.

Kit si vždycky přál mít nějakého bratra, se kterým by si hrál, ale nikdy si nepředstavoval, že by se bratři takhle hádali.

„Každopádně najmout tohohle kluka byl otcův nápad,“ prohlásil pastor.

„Dobrá. Promluvím si s otcem. Pošle kluka zpátky k matce.“

Pastor pokrčil rameny. „Můžeš to zkusit. Mně je to jedno.“

Kit si přál z celého srdce, aby ho poslali zpátky k matce.

Will prošel halou, vstoupil do dalších dveří a Kit nechápal, jak se dokáže v tak složitém domě vyznat. Na mysli však měl něco důležitějšího. „Pošlete mě domů?“ zeptal se dychtivě.

„Ne,“ odpověděl pastor. „Zeman zřídka mění názor a neudělá to jen proto, že se Will cítí ublíženě.“

Kit opět upadl do beznaděje.

„Musíš se naučit, jak se pokoje jmenují,“ pokračoval pastor. Otevřel dveře. „Obývací pokoj. Rychle se podívej.“

Kit nervózně vkročil dovnitř a rozhlédl se kolem sebe. Zdálo se, že v téhle místnosti je víc nábytku než ve zbytku vesnice dohromady. Viděl koberce, židle, četné stolky, závěsy, polštáře, obrazy a okrasné předměty. Stálo tu piano, mnohem větší než jediné jiné piano, které kdy viděl, a to se nacházelo v domě Pikestaffových.

Pokoušel se všechno si zapamatovat, když ho pastor vytáhl zpátky a dveře zavřel.

Přešli k dalším dveřím. „Jídelna.“ Ta byla prostší, uprostřed stůl, všude kolem něj židle, a několik příborníků. Na stěnách visely obrazy mužů a žen. Kita zmátl pavoučí předmět visící od stropu, do kterého byly zastrčené tucty svíček. Asi to je šikovné místo pro ukládání svíček, takže když se setmí, můžou hned jednu vytáhnout a zapálit.

Přešli halu. „Kulečníková místnost.“ Tady stál úplně jiný druh stolu, se zvednutými okraji a barevnými koulemi na zelené desce. Kit slovo kulečník nikdy neslyšel a nešlo mu na rozum, k čemu může tahle místnost sloužit.

U čtvrtých dveří pastor řekl: „Pracovna.“ Do těchto dveří předtím vešel Will a pastor je teď neotevřel. Kit slyšel zevnitř zvýšené hlasy. „Hádají se o tobě,“ dodal pastor.

Kit nerozuměl, co říkají.

Vzadu v hale se nacházely zelené dveře, kterých si předtím nevšiml. Pastor ho jimi přivedl do části domu, kde vládla jiná atmosféra: na stěnách nevisely žádné obrazy, na holých podlahách neležely žádné koberce a to, co bylo ze dřeva, potřebovalo nalakovat. Po schodišti sestoupili do suterénu a vkročili do místnosti, kde u stolu seděli dva muži a dvě ženy u časné večeře. Všichni čtyři se při příchodu pastora zvedli.

„Tohle je náš nový čistič bot,“ představil ho pastor. „Kit Clitheroe.“

Se zájmem na něj pohlédli. Starší z obou mužů polkl sousto jídla a zeptal se: „Syn toho muže, co…?“

„Přesně tak.“ Pastor ukázal na mluvčího a řekl: „Kite, tohle je Platts, vrchní sluha. Budeš ho oslovovat pane Plattsi a dělat všechno, co ti řekne.“ Platts měl velký nos plný červených žilek.

„Ten vedle něj je Cecil, sluha.“ Cecil byl docela mladý a měl na krku bulku, o které Kit věděl, že se jí říká karbunkl.

Pastor ukázal na ženu středního věku s kulatým obličejem. „Paní Jacksonová je kuchařka, a tamhle Fanny je služka.“

Kit odhadoval, že Fanny může být tak dvanáct nebo třináct. Vyzáblá dívka měla pupínky a vypadala skoro stejně vyděšeně jako on.

„Předpokládám, že ho budete muset všechno naučit, Plattsi,“ dodal pastor. „Jeho otec byl drzý a neposlušný, a jestli se syn ukáže stejný, budete mu muset pořádně nařezat.“

„Ano, pane, postarám se o to,“ přitakal Platts.

Kit se snažil nebrečet, ale do očí mu vhrkly slzy a kutálely se mu po obličeji.

„Potřebuje oblečení – vypadá jak strašák,“ poznamenala kuchařka.

„Někde je tu truhla s dětskými šaty,“ vzpomněl si Platts, „asi po vás a vašich bratrech, když jste byli malí. S vaším svolením se podíváme, jestli by něco nepasovalo Kitovi.“

„Zajisté,“ přisvědčil pastor. „Nechám to na vás.“ Vyšel ven.

Kit pohlédl na ty čtyři služebné a přemýšlel, co má udělat nebo říct, ale na nic nepřišel, a tak jen bez hnutí stál a mlčel.

Po chvíli promluvil Cecil. „Žádný strach, mladý muži, tady nikoho moc nemlátíme. Radši si vem něco k večeři. Pojď si sednout vedle Fanny a dej si kousek zapečenýho vepřovýho od paní Jacksonový.“

Kit přešel ke konci stolu a posadil se na lavici vedle služky. Ta vzala talíř, nůž a vidličku a uřízla plátek z velkého kusu zapečeného masa uprostřed stolu. „Děkuju, slečno,“ špitl Kit. Byl příliš rozrušený na to, aby mohl jíst, ale oni to od něj očekávali, a tak si z plátku kousek uřízl a přinutil se ho vzít do úst. Zapečené vepřové ještě nikdy neochutnal a ohromilo ho, jak je lahodné.

Znovu přestali jíst, tentokrát kvůli Rogerovi, zemanovu nejmladšímu synovi. „Je tady?“ zeptal se, když vcházel.

Všichni znovu vstali a Kit udělal totéž. „Dobré dopoledne, pane Rogere,“ pozdravil Platts.

„Aha, tamhle jsi, Kite,“ prohodil Roger. „Koukám, že jsi dostal kousek masa, takže tak zlé to asi nebude.“

Kit si nebyl jistý, jak má odpovědět, a tak jen vyhrkl: „Děkuju vám, pane Rogere.“

„Teď poslouchej, Kite. Já vím, že je těžké odejít z domova, ale musíš být statečný, rozumíš? Pokusíš se o to?“

„Ano, pane Rogere.“

Roger se otočil k Plattsovi. „Nebuďte na něj tvrdý, Plattsi. Víte, čím si prošel.“

„Ano, pane, víme to.“

Pohlédl na ostatní. „Spoléhám na vás všechny. Jenom projevte trochu účasti, zejména zpočátku.“

Kit nevěděl, co znamená slovo účast, ale tušil, že to bude něco jako soucit.

„Nedělejte si starost, pane Rogere,“ ujistil ho Cecil.

„Jste hodný. Děkuju vám.“ Roger vyšel ven.

Všichni se znovu posadili.

Ten Roger je báječný, usoudil Kit.

Když dojedli, paní Jacksonová udělala čaj a Kit dostal hrnek, se spoustou mléka a kouskem cukru, to také bylo báječné.

Nakonec se Platts zvedl a poděkoval. „Děkuju vám, paní Jacksonová.“

Ostatní tři to po něm opakovali jako ozvěna. „Děkuju vám, paní Jacksonová.“

Kit vytušil, že se očekává, že udělá totéž, a tak poděkoval také.

„Hodný chlapec,“ pochválil ho Cecil. „A teď ti radši ukážu, jak se mají řádně nablejskat boty.“

5

Amos Barrowfield pracoval ve studeném skladu v zadní části domu své rodiny nedaleko kingsbridgeské katedrály. Odpoledne se chýlilo k večeru a on se chystal na časný začátek druhého dne – připravoval náklad pro několik koní, které teď krmili v přilehlé stáji.

Spěchal, protože doufal, že se později sejde s jednou dívkou.

Svázal pytle do ranců, aby je mohl za chladného svítání rychle na zvířata naložit, ale pak zjistil, že nemá dost příze. To ho rozladilo. Otec měl nějakou koupit na kingsbridgeské burze vlny na Hlavní ulici.

Rozmrzelý, že se jeho plány na večer odsouvají, vyšel ze stodoly, a když přecházel přes dvůr, ucítil ve vzduchu sníh. Vstoupil do domu. Majestátní staré sídlo se nacházelo ve špatném stavu: na střeše chyběly tašky a zatékající vodu zachytával kbelík na horní podestě. Cihlový dům měl suterénní kuchyň, dvě hlavní podlaží a podkroví. Rodinu Barrowfieldových tvořili pouze tři lidé, ale skoro celé přízemí zabíraly obchodní prostory a v domě spalo také několik členů služebnictva.

Amos prošel rychle halou s podlahou z černého a bílého mramoru a vstoupil do prodejny s dílnou v přední části domu, která měla do ulice vlastní dveře. Na velkém stole uprostřed ležely štůčky některých látek z jejich nabídky: hebký flanel, hustě tkaný gabardén, popelín na kabáty, žerzej pro námořníky. Obadiah měl imponující znalosti tradičních typů vlny a stylů tkaní, ale do ničeho nového se pouštět nechtěl. Amos si myslel, že by se dalo vydělávat na malých sériích luxusních látek, otec se však raději držel toho, co znal.

Obadiah seděl u psacího stolu a ve světle lampy se svíčkou listoval objemnou účetní knihou. Amos věděl, že pokud jde o vzhled, je pravým opakem otce: jeho otec byl malý a plešatý, on sám je vysoký a má husté vlnité vlasy. Obadiah měl kulatý obličej a drobný zvednutý nos, Amos protáhlý obličej s velkou bradou. Oba byli oblečeni v drahých látkách, které dělaly reklamu jimi nabízenému zboží, ale Amos byl upravený a všechny knoflíčky měl zapnuté, zatímco Obadiahova široká vázanka volně visela, vestu měl rozepnutou a punčochy zkrabacené.

„Nemáme žádnou přízi,“ postěžoval si Amos bez dlouhých okolků. „Jak určitě víš.“

Obadiah zvedl oči, zdál se tím vyrušením podrážděný. Amos se připravil na hádku: otec už asi tak rok bývá popudlivý. „Za to nemůžu,“ odpověděl synovi. „Za rozumnou cenu jsem žádnou pořídit nemohl. Na poslední aukci jeden obchodník s látkami z Yorkshiru vykoupil všechnu neuvěřitelně draho.“

„Co chceš, abych řekl tkalcům?“

Obadiah si povzdechl, jako když ho někdo otravuje. „Pověz jim, ať si dají týden pohov.“

„A nechají své děti hladovět?“

„Já se živením cizích dětí nezabývám.“

V tomhle spočíval největší rozdíl mezi otcem a synem. Amos choval přesvědčení, že má zodpovědnost za lidi, kteří jsou na něm závislí, protože si u něj vydělávají na živobytí. Obadiah nikoli. Jenže Amos se teď nechtěl znovu pouštět do tohoto sporu, a proto to zkusil jinak. „Když dostanou nabídku práce od někoho jiného, přijmou ji.“

„Tak ať.“

Tohle je víc než popudlivost, pomyslel si Amos. Vypadalo to, jako by se otec o obchod už vůbec nezajímal. Co se to s ním stalo? „Třeba se k nám už nevrátí,“ namítl Amos. „Brzy nebudeme mít co prodávat.“

Obadiah zvýšil hlas. „Co čekáš, že udělám?“ zeptal se vztekle.

„Nevím. Ty jsi šéf, jak mi nepřestáváš zdůrazňovat.“

„Prostě si s tím problémem poraď, ano?“

„Já nejsem placený za vedení podniku. Ve skutečnosti nejsem placený vůbec.“

„Jsi učeň! A tím budeš do svých jedenadvaceti. To je obvyklý způsob.“

„Ne, není,“ nesouhlasil Amos a začínal se zlobit. „Většina učňů dostává mzdu, i když malou. Já nedostávám nic.“

Obadiaha hádka namáhala natolik, že funěl. „Nemusíš platit za jídlo ani za oblečení nebo za ubytování – na co peníze potřebuješ?“

Amos potřeboval peníze, aby mohl pozvat dívku na schůzku, ovšem tohle otci neřekl. „Abych se necítil jako dítě.“

„To je jediný důvod, jaký si dokážeš vymyslet?“

„Je mi devatenáct a dělám většinu práce. Mám právo na mzdu.“

„Ještě nejsi muž, takže rozhodovat budu já.“

„Ano, ty rozhoduješ. A proto nemáme žádnou přízi.“ Amos vypochodoval z pokoje.

Byl zmatený a rozhněvaný. Otec si nedá říct. Nereaguje takhle popudlivě a lakotně jen proto, že stárne? Vždyť je mu teprve padesát. Neděje se ještě něco jiného, nemá změna jeho chování nějaký další důvod?

Amos se bez peněz opravdu cítil jako dítě. Ta dívka může dostat žízeň a požádat ho, aby jí objednal v hospodě džbánek piva. Mohl by jí chtít u stánku na tržišti koupit pomeranč. Takovéhle chození bývá pro počestné kingsbridgeské dívky první krok při námluvách. A o jiné dívky se Amos příliš nezajímal. Věděl o Betty Larchwoodové, zvané Rozhoďnožka, ta určitě k těm počestným nepatřila. Několik chlapců jeho věku říkalo, že s ní byli, a pár z nich si dokonce možná nevymýšlelo. Amos by se neocitl v pokušení, i kdyby peníze měl. Betty litoval, ale nepřitahovala ho.

A co kdyby to s nějakou dívkou začal myslet vážně a chtěl ji vzít na nějakou hru do kingsbridgeského divadla? Jak by zaplatil lístky?

Vrátil se do skladu a rychle dokončil balení. Dělal si starosti, že otec tak lehkomyslně dopustil, aby zůstali bez příze. Nezačíná se mu vymykat situace z rukou?

Dostal hlad, ale neměl čas usednout s rodiči k jídlu. Zašel do kuchyně. Matka tam seděla u kamen v modrých šatech z látky vyrobené jedním z badfordských tkalců z jemné jehněčí vlny. Bavila se s kuchařkou Ellen, která se opírala o kuchyňský stůl. Matka ho vřele poplácala po rameni a Ellen se láskyplně usmála: obě ženy ho od malička hýčkaly.

Uřízl si několik plátků šunky a pustil se vestoje do jídla; přikusoval chléb a upíjel z hrnku slabé pivo ze sudu. Při jídle se zeptal matky: „Než jste se vzali, chodila jsi s otcem?“

Plaše se usmála, jako dívka, a chvíli se zdálo, že se ty šedivé vlasy změnily v tmavé a lesklé, vrásky zmizely a před Amosem se objevila krásná mladá žena. „Samozřejmě,“ přisvědčila.

„Kam jste chodili? Co jste dělali?“

„Nic moc. Vzali jsme si na sebe oblečení do kostela a jenom jsme se courali po městě, koukali do krámů, povídali si se stejně starými přáteli. Zní to dost nudně, viď? Ale já jsem byla nadšená, protože jsem tvého otce opravdu milovala.“

„Kupoval ti něco?“

„Ne často. Jednou mi na kingsbridgeském tržišti koupil modrou stuhu do vlasů. Pořád ji mám, ve své šperkovnici.“

„Takže on měl peníze.“

„Jistě. Bylo mu osmadvacet a vedl si dobře.“

„Byla jsi první dívka, se kterou chodil?“

„Amosi!“ zvolala Ellen. „Co je to za otázku na vlastní matku?“

„Promiň,“ omluvil se. „Nepřemýšlel jsem. Odpusť mi to, mami.“

„To nic.“

„Musím si pospíšit.“

„Jdeš na setkání metodistů?“

„Ano.“

Vytáhla z peněženky penci. Metodisté by každého nechali zúčastnit se bez příspěvku, když řekl, že si to nemůže dovolit, a Amos to nějakou dobu i dělal, ale když na to matka přišla, trvala na tom, že mu bude peníze dávat. Otec protestoval: metodisty považoval za potížisty. Matka se však výjimečně vzepřela jeho autoritě. „Můj syn není případ pro charitu,“ prohlásila rozhorleně. „Ta ostuda!“ A otec vycouval.

Amos jí poděkoval za penci a vyšel do světel lamp. Kingsbridge měla nyní na Hlavní třídě a Hlavní ulici olejové osvětlení. Platila ho městská rada s tím, že světlo snižuje míru zločinnosti.

Ubíral se svižně k metodistické síni na Hlavní ulici. Obyčejná cihlová budova natřená na bílo se vyznačovala velkými okny symbolizujícími osvícenost. Lidé jí někdy říkali kaple, ale vysvěcený kostel to není, jak metodisté zdůrazňovali, když dávali dohromady stavební fond a sháněli příspěvky od malých obchodníků s látkami a prosperujících řemeslníků, kteří tvořili většinu jejich členů. Mnozí metodisté měli pocit, že by se měli odtrhnout od anglikánské církve, ale jiní v ní chtěli zůstat a reformovat ji zevnitř.

Amos se o tohle všechno moc nezajímal. Myslel si, že náboženství spočívá v tom, jak člověk žije. Proto ho rozzlobilo, když otec prohlásil: „Já se živením cizích dětí nezabývám.“ Otec ho považuje za pošetilého mladého idealistu. Možná takový jsem, napadlo ho. Možná takový byl i Ježíš.

Měl rád živé diskuse v metodistické síni týkající se studia bible, protože mohl vyjadřovat svůj názor a ostatní mu naslouchali zdvořile a s respektem, místo přikazování, aby byl zticha a věřil tomu, co říkají duchovní nebo starší muži nebo jeho otec. A bylo tu ještě něco navíc. Na setkání přicházela spousta lidí v jeho věku, takže metodistická síň se bezděčně stala jakýmsi klubem řádné mládeže. Docházelo sem mnoho hezkých dívek.

Doufal, že dnes večer uvidí zejména jednu. Jmenovala se Jane Midwinterová a podle jeho mínění je ze všech nejhezčí. Když jezdil na koni po venkově, kde neviděl nic jiného než pole, hodně na ni myslel. Zdálo se, že ho má ráda, ovšem jistý si tím nebyl.

Vešel do síně. Od katedrály se lišila, jak jen to šlo – asi záměrně. Nenacházely se zde žádné sochy nebo obrazy, žádná vitrážová okna, žádné stříbro zdobené drahokamy. Jediný nábytek představovaly židle a lavice. Okny sem vnikalo jasné boží světlo a odráželo se od nabílených stěn. V katedrále narušoval posvátné ticho nadpozemsky krásný sborový zpěv nebo monotónní mumlání duchovního, ale tady mohl mluvit, modlit se či zanotovat církevní píseň kdokoli. Zpívali hlasitě, bez doprovodu, jak je to u metodistů obvyklé. Jejich pobožnosti se vyznačovaly jistou bujarostí, jaká na anglikánských bohoslužbách chyběla.

Pozorně síň obhlédl a ke svém potěšení zjistil, že Jane tu už je. Při pohledu na její bledou pleť a černé obočí se mu rychleji rozbušilo srdce. Oblékla si kašmírové šaty ve stejně jemném odstínu šedé, jaký mají její oči. Naneštěstí sedadla po obou jejích stranách už zabraly její kamarádky.

Amose přivítal její otec, vedoucí osobnost kingsbridgeských metodistů, kanovník Charles Midwinter, pohledný a charismatický muž s hustými šedivými vlasy, které si nechával dlouhé. Kanovník byl duchovní působící v katedrální kapitule, řídicím výboru katedrály. Kingsbridgeský biskup toleroval metodismus kanovníka Midwintera, byť neochotně. Ta neochota je přirozená, myslel si Amos: hnutím, které hlásá, že církev je zapotřebí reformovat, se biskup musí cítit kritizovaný.

Kanovník Midwinter potřásl Amosovi rukou a zeptal se: „Jak se daří otci?“

„Ani líp, ani hůř,“ odpověděl Amos. „Ztrácí dech a musí se vyvarovat zvedání velkých balíků látky.“

„Možná by měl skončit a předat vše tobě.“

„Kéž by.“

„Ovšem ono pro někoho, kdo podnik řídil tak dlouho, je těžké se toho vzdát.“

Amos se soustřeďoval na svou vlastní nespokojenost a neuvážil, že tato situace může znamenat utrpení i pro otce. Trochu se zastyděl. Kanovník Midwinter uměl člověku nastavit zrcadlo. Bylo to výmluvnější než kázání o hříchu.

Popošel blíž k Jane a zaujal místo na lavici vedle o něco staršího, pětadvacetiletého Rupea Underwooda. Rupe vyráběl stuhy, což bylo dobré, když na to měli lidé peníze, ale jindy už tak moc ne. „Bude sněžit,“ prohodil Rupe.

„Doufám, že ne. Zítra musím jet do Lordsborough.“

„Natáhni si dvoje punčochy.“

Amos si nemohl vzít den volna, bez ohledu na počasí. Celý systém závisel na jeho rozvozu materiálu. Musí jet, a v případě nutnosti musí i mrznout.

Dřív než se Amos mohl dostat blíž k Jane, kanovník Midwinter zahájil rozpravu čtením Kristova kázání na hoře z Evangelia podle Matouše. „Blaze chudým v duchu, neboť jejich je království nebeské.“ Amosovi toto Ježíšovo prohlášení připadalo mystické a jeho smyslu nikdy skutečně neporozuměl. Pozorně naslouchal a bavil se sem tam poletujícími argumenty, ale cítil se příliš bezradný na to, aby se připojil nějakým vlastním příspěvkem. Aspoň budu mít zítra na cestě o čem dumat, napadlo ho; bude to změna oproti myšlení na Jane.

Potom se podával čaj, s mlékem a cukrem, v obyčejných hliněných šálcích s podšálky. Metodisté milovali čaj, nápoj, který nikdy nezpůsobí, že se chováte divoce, hloupě nebo chlípně, ať vypijete šálků sebevíc.

Amos se poohlížel po Jane a viděl, že ji už odchytil Rupe. Rupe měl dlouhou plavou patku a každou chvíli pohodil hlavou, aby se zbavil vlasů v očích; to gesto Amose nějak dráždilo.

Všiml si Janeiných bot ze střízlivé černé kůže; místo tkaniček měla uvázanou stuhu a zvýšené podpatky ji dělaly o pár palců vyšší. Viděl, jak se směje něčemu, co Rupe říká, a zároveň ho plácnutím do hrudi posměšně kárá. Nedává přednost Rupeovi před Amosem? Doufal, že ne.

Zatímco čekal, až bude Jane volná, povídal si s Davidem Shovellerem, zvaným Lopata. Třicetiletý zkušený tkadlec vyráběl speciální látky, které prodával za vysoké ceny. Zaměstnával několik lidí včetně dalších tkalců. Podobně jako Amos i on nosil látky, které propagovaly jeho výrobky, a dnes měl na sobě tvídový plášť z modrošedé tkaniny s červenými a žlutými skvrnkami.

Amos rád žádal Lopatu o radu: ten muž je bystrý, vůbec ne povýšeně shovívavý. Amos se mu svěřil s problémem s přízí.

„Je jí nedostatek,“ odpověděl Lopata. „Nejen v Kingsbridgi, ale všude.“ Lopata četl noviny a časopisy, a v důsledku toho byl dobře informován.

Amose to zmátlo. „Jak se mohlo stát něco takového?“

„Děkuju.“

Table of Contents

ČÁST PRVNÍ

1

2

3

4

5