SLUNCE

NAD SOLNOU ZAHRADOU

Tabea Bachová

SLUNCE

nad solnou zahradou

IKAR

Tabea Bach

SONNE ÜBER DEM SALZ GARTEN

Copyright © 2022 by Bastei Lübbe AG, Köln

Alle Rechte vorbehalten

Translation © 2024 by Blanka Pscheidtová

ISBN 978-80-249-5471-4

Obsah

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- 11

- 12

- 13

- 14

- 15

- 16

- 17

- 18

- 19

- Epilog

- Poděkování

- Sůl znamená ŽIVOT

„Sůl se zrodila z nejryzejších rodičů,

ze slunce a moře.“

Pythagoras

1

Krupicová kaše pro duši

Julie ochutnávala omáčku, na chvilku zavřela oči, a nablýskaná restaurační kuchyně z chromové oceli včetně svého osazenstva na moment ustoupila do pozadí. Na Juliině jazyku explodoval ryzí souzvuk aromat: pepřové, ovocné s jemným podílem hořkosti, který si vychutná jenom ten, kdo se skutečně vyzná. Potom stopa skořice, koriandru a – to bylo její tajemství – vanilky. Dužina poloviny ananasového rajčete dodávala zároveň sladkost i kyselost. Tak to muselo chutnat, ani trochu jinak. Přesně souhlasilo i množství soli, samozřejmě té nejjemnější z Himálají. Pojem sauce přece pocházel z latinského salsus a znamenal „osolený“. Juliiny omáčky však byly mnohem víc než „osolené“, byly tím, co dodávalo jejím pokrmům právě tu nezaměnitelnost. Každou jednotlivou omáčku, která dnes večer čekala na svou velkou chvíli, vylepšovala Julie dlouhé roky. Například tahle vynese šetrně pečenému halibutovi skvělý vstup na scénu. A s íránským kaviárem Beluga Malossol, jehož několika korálky nakonec ozdobí hotový pokrm, získá to mistrovské kulinářské dílo závěrečný akcent. Kromě jiného právě za ně obdržela teprve před několika týdny vytouženou michelinskou hvězdu pro podnik Savoir Vivre, a to ve věku pouhých dvaatřiceti let.

Neměla tušení, že obávaní inspektoři Michelinova gastronomického bedekru navštívili restauraci na úpatí Schwarzwaldu, a když jí jeden bývalý kolega zavolal, aby jí poblahopřál, v první chvíli si myslela, že si z ní dělá blázny. Když konečně pochopila, že teď opravdu a skutečně patří k hvězdným kuchařům, zaplavil ji nepopsatelný pocit štěstí, díky němuž zapomněla na všechny obtíže, které k tomuhle povolání patří, a povzbudil ji, aby ze sebe dál vydávala to nejlepší.

Vedoucí obsluhy Amelie vešla do kuchyně a podala Julii lístek s novými objednávkami.

„Dvakrát jarní menu!“ zavolala Julie na svůj tým. „Jedno vegetariánské a jedno degustační.“

Jakmile vyvolala novou zakázku, dali se její kolegové do práce jako dobře sehraný tým. Každý přesně věděl, co má dělat, aby přispěl ke zdaru díla. Paul, který byl jako entremetier odpovědný za zeleninu, vaječné pokrmy a další přílohy, už vytahoval přísady na vegetariánské menu ze své přihrádky v ledničce, kde měl každý kuchař po ruce syrové produkty na jemu svěřené pokrmy. Juliin zástupce René zručně obracel na pánvi steak filetu, který se měl servírovat společně s halibutem. Julie měla toho mladého kuchaře z Alsaska ráda. Objevila ho teprve před několika měsíci v jednom kolmarském podniku a z pověření majitele restaurace ho zlanařila pro Savoir Vivre. René sice ještě neměl důvtip hvězdného kuchaře, ale rychle se učil a pracoval efektivně. A to se v náročné restaurační kuchyni počítalo.

„Briggi!“ přivolala Julie svou vedoucí studené kuchyně, zatímco vyndávala halibuta z pánve, kde ho z obou stran opékala dozlatova přesně jednu minutu. „Máš připravené předkrmy? Nebo ti má pomoct Markus?“

Markus jako tournant zaskakoval všude tam, kde to nejvíc spěchalo.

„Všechno zvládám,“ odpověděla Briggi. Jako vždycky si tiše předříkávala pokrmy, které měla připravit, a školenýma rukama už sahala do připravených košíků s rozmanitými druhy salátů.

Julie si z ohřívače vyndala předehřátý talíř, vytvořila na něm kruh omáčky, čemuž se v labužnické kuchyni říká „nalít zrcadlo“, a umístila do něj rybu. Pak vytvarovala lžící dva dokonalé noky z krémového šampaňského rizota a umístila je vedle halibuta, ozdobila trochou řeřichy, přidala vlákno z jemného, zastudena lisovaného olivového oleje z Albengy, vzala do ruky dózu s vzácným kaviárem a nasypala na pokrm půl čajové lžičky těch nádherných, světlešedivých lesklých zrnek.

„Amelie!“ zavolala. „Rychle. Ryba se musí servírovat.“

I René měl svůj talíř hotový a postavil ho vedle halibuta na výdejní okénko. Vtom se v něm objevila Ameliina rozrušená tvář.

„Špatné zprávy,“ oznámila. „Ta dáma od prvního stolu si to rozmyslela. Už nechce halibuta, tvrdí, že jí najednou není dobře a ryba je momentálně špatný nápad. Chce radši omeletu.“

Julie měla pocit, že se přeslechla. „Omeletu? Nepřichází v úvahu. Prosím, jdi tam a vysvětli jí, že na změnu objednávky je pozdě. Ryba je hotová. Amelie, je to halibut. S prvotřídním íránským Beluga Malossol!“

„To bych ráda,“ odpověděla Amelie tiše a nespouštěla přitom pohled z dění v restauraci. „Ale Kercher jí právě řekl, že to není problém.“

Julie frustrovaně zasupěla. Kercher byl sice majitel podniku, ale podle jejího názoru prvotřídní diletant. Neměl ponětí o vaření, ani o tom, jak se taková restaurace vede. Jediné, co mohl položit na váhu, bylo jeho zjevně nevyčerpatelné jmění. Protože docílit s hvězdným podnikem velkého zisku bylo prostě nemožné. Na to byla jídla příliš nákladná a přísady příliš drahé. Počet stolů byl omezený a personál velmi početný. Tradiční hvězdné kuchyně měly obvykle za zády hotel a k tomu jednu nebo dvě další restaurace s běžnou kuchyní a větším vytížením, které měly dostatečný obrat. Hvězdný podnik člověk provozoval pouze z prestižních důvodů. Savoir Vivre ale nic takového neměl. Jeho jediným trumfem byla Julie.

„Uděláš jí tu omeletu?“ zeptala se Amelie a znovu se přes rameno podívala do restaurace.

„Paule,“ řekla Julie naštvaně entremetierovi. „Omeletu pro stůl jedna, prosím.“ Zhluboka se nadechla, aby ztlumila svůj vztek. „Filet zatím přijde do ohřívacího boxu. S rybou to bohužel nejde, tu už nemůžeme naservírovat nikomu.“ Znovu se otočila k Amelii a rozhořčeně dodala: „Je ti jasné, co tady musíme vyhodit? Ten kaviár stojí osm tisíc eur kilo a…“

„Prosím, Julie,“ přerušila ji Amelie. „Mně se to taky nelíbí. Ale nedá se nic dělat. A nakonec to nejsou tvoje peníze, co se tady vyhazujou.“

To pro Julii nebyla žádná útěcha. Jí přece nešlo o peníze. Jí šlo o princip. A o skandální plýtvání drahocennými přísadami. Jí šlo o lásku, kterou do těch pokrmů investovala. Pro tohle jsem se nestala kuchařkou, myslela si trpce, zatímco kontrolovala první hotové předkrmy z nových objednávek. „Je to ostuda,“ mumlala si a zkoumala, jestli je dresink na jarním salátu správně kyselý.

„Co s tím teď uděláme?“ zeptal se Kevin, nejmladší ze skupiny a odpovědný za sklízení ze stolů a úklid. „Mám to opravdu vyhodit?“

Julie zaváhala. Ne, to prostě nemohla přenést přes srdce.

„Zabal to do fólie a dej do ledničky,“ požádala Kevina.

Její hněv vyprchal a vystřídala ho intenzivní sklíčenost. Měla za sebou tolik let odříkání. Kariéru strmou jako výstup na Mont Blanc. A k čemu to všechno? Vzpomínala na těžké roky učení pod přísnými šéfy, kteří s ní jako se ženou zacházeli mimořádně tvrdě. „Ženy nemají v kuchyních vrcholné gastronomie co pohledávat,“ vmetl jí přímo do očí jeden světoznámý Maître de Cuisine a ztěžoval jí život, jak to jen šlo. Julie se ale vším prokousala, nenechala se zastrašit. Byla vždycky nejlepší. A k čemu to? Aby pak někdo její jídlo házel do odpadků, protože ta pitomá husa najednou chtěla radši omeletu? Kdyby to byl výjimečný případ, pomyslela si Julie, mohla bych se nad to povznést. Ale bohužel se takové scény odehrávaly až příliš často.

Ne, toho halibuta nevyhodí. Jako obvykle dá tu lahůdku jedné starší bezdomovkyni v parku, kolem kterého chodila domů.

Sama mimo restaurační kuchyni nejedla skoro nic víc než ranní müsli. Každodenní zacházení s pokrmy v ní na rozdíl od mnoha kolegů neprobouzelo hlad, spíš se cítila sytá. Kromě toho musela přece často ochutnávat. Přestože šlo o minimální množství, během celého dne to nebylo zanedbatelné. Zatímco jiní šéfkuchaři léty kynuli jako Juliiny vyhlášené nadýchané knedlíky, ona zatím zůstávala štíhlá, a bylo to určitě všudypřítomnou hektičností. Tak jako teď, kdy bylo třeba nejen ohlídat sled čtyř menu u stolu číslo pět tak, aby každý chod přišel na stůl pro všechny najednou, ale také zrealizovat objednávky od ostatních stolů.

První chody pro stůl číslo pět byly hotové, talíře tu stály v řadě. Julie zkoumala každý z nich, tu a tam opravila dekoraci nebo čistým ubrouskem otřela okraj talíře.

„V pořádku,“ přikývla, a předkrmy opustily kuchyni.

Nože kuchařů se blýskaly a ďábelskou rychlostí krájely čerstvou zeleninu. Parní hrnec se pootevřel a vypustil malý obláček. V Reného pánvi zasyčel vysoký roštěnec z býka plemene Angus. Markus prověřil jehněčí kýtu a krájel ji na dokonalé osmimilimetrové plátky. Vedle v cukrářské části bral Henry z plechu glazované citronové sušenky, rovnal je do kosočtverců a servíroval s jemným malinovým pyré, čerstvými lesními plody, zmrzlinou z tonkových semen a malou sklenkou čokoládové pěny. Pak to celé ozdobil jemným vějířkem mřížky hořké čokolády.

Amelie přinesla do kuchyně nové objednávky. Julie je posílala dál a její spolupracovníci je chytali jako imaginární míče, každý pokrm jako kompozici ze světa smyslů. A znovu se to opakovalo, všechno do sebe zapadalo podle plánu. Mušle svatého Jakuba se pod rukama jejích kuchařů měnily v zázrak pro mlsné jazýčky, pórkové suflé v oblak ze zahradních snů, karamelizovaný zelený chřest v kulinářský zážitek. Ne, nemusel to být zrovna kaviár. I ředkvičky dokázaly rozvinout svůj šarm – jako třeba v předkrmu, kde se servírovaly celé s malým kořínkem v nenapodobitelné salátové zálivce.

A tak probíhaly následující hodiny, až se najednou v kuchyni objevil Kercher a přísně ji oslovil: „Přece jsem vás upozorňoval, že během provozu restaurace nebudete s nikým telefonovat.“

„To taky nedělám,“ opáčila Julie stroze.

René právě pod jejím vedením fritoval nádherně jemný sýr z ovčího mléka, takže byl navrch křupavý a uvnitř krémový, a musel se co možná nejrychleji dostat na stůl.

„Na drátě je nějaký muž a chce s vámi mluvit,“ pokračoval Kercher, a teprve v tu chvíli si Julie všimla restauračního telefonu v jeho ruce. „Tvrdí, že je váš bratr.“

„Jens?“ Najednou byla Julie jedno ucho. Jens žil na jednom z Kanárských ostrovů a nikdy nevolal. Když to teď udělal, nejspíš to neznamenalo nic dobrého. „Prosím, řekněte mu, že mu zavolám později.“

„To jsem udělal, ale nenechá se odbýt. Tady.“ Kercher jí rozzlobeně podával telefon. „Řekněte mu to sama.“

Julie v duchu zasténala a utřela si ruce. Potom sáhla po sluchátku. „Jensi?“

„Hergot, Julie, ty máš vypnutý mobil,“ pronikl jí do ucha bratrův rozzlobený hlas.

„Samozřejmě. Já pracuju,“ odpověděla. „Promluvíme si zítra. Kolem třetí hodiny budu mít čas.“

„Emil utekl,“ nenechal se odradit Jens. Julie strnula. Emil byl její dvanáctiletý synovec, Jensův syn. „Právě volali z internátu. Musíš něco podniknout.“

Julie polkla. Milovala Emila. Občas jí sice šel pořádně na nervy a byl nepopsatelně paličatý, ale to nic neměnilo na skutečnosti, že si v jejím srdci vydobyl mimořádné místo. Podívala se na velké hodiny v kuchyni. Bylo krátce před desátou. Za půl hodiny budou stoly tři a pět nově obsazené společností, která sem zavítá po koncertě. Před druhou hodinou se ani dnes v noci domů nedostane.

„Poslyš,“ řekla, když se trochu vzpamatovala. „Teď nemůžu dělat vůbec nic. Restaurace je plná hostů a…“

„Tobě je tedy úplně jedno, když se Emilovi něco stane?“

Její bratr se někdy choval jako idiot. Nejlepší strategie byla prostě to ignorovat.

„Musím ukončit hovor,“ prohlásila. „Ale pošli mi všechny podrobnosti mailem. Zítra se o to postarám.“

„Ty jsi opravdu totálně neflexibilní! Už ti to někdy někdo řekl?“

„Já teď pokládám, Jensi,“ pronesla Julie odhodlaně a stiskla červený knoflík.

„Něco se stalo?“ Kercher ji zvědavě pozoroval zpod svých pokleslých víček.

„Můj synovec utekl z internátu,“ odpověděla. A najednou se jí rozklepala kolena.

Podle předpokladu bylo krátce po druhé hodině ráno, když opouštěla restauraci. Musela zmobilizovat všechny síly, aby až do konce podala výkon, který se od ní očekával – a který od sebe hlavně očekávala sama. Neustále se jí zjevovala Emilova tvář, jeho šlachovitá postava a světlé kudrnaté vlasy. Jen aby neudělal nějakou pitomost. Vůbec nesměla myslet na to, co všechno se mu mohlo stát.

Julie dávno věděla, jak moc nenávidí internát u Bodamského jezera, kam ho jeho otec strčil, když se společně s novou mladičkou ženou odsunul na ostrov La Palma. Kdykoliv si to mohla dovolit – a to bohužel nebylo moc často –, jezdila za Emilem do internátu nebo mu zaplatila jízdenku, aby ji mohl o víkendu navštívit, i když na něj vlastně vůbec neměla čas. Od jejího bratra bylo nezodpovědné, že nechal syna tak brzy po nešťastné smrti jeho matky samotného. Ale s Jensem nebyla řeč. Ke všemu se Emil navíc tak důkladně rozhádal s Tanjou, novou partnerkou svého otce, že on ani mladá žena nebyli ochotni žít společně pod jednou střechou.

Bezvýchodná situace, pomyslela si Julie, právě když došla k nakloněnému, mnohokrát zašívanému stanu pod ochranou ohromné bobkovišně v koutě parku, kde přespávala tulačka. Městský úřad ji tam už několik týdnů velkoryse přehlížel nebo mlčky trpěl. Potichu před něj postavila igelitovou tašku s jídlem a spěchala domů.

Když došla ke vstupním dveřím nájemního domu, kde bydlela, na chvíli si opřela čelo o jejich bezpečnostní skleněnou výplň. Byla hrozně unavená. Pak odemkla a vydala se do čtvrtého patra kolem tří bytů v každém poschodí, aniž by věděla, kolik lidí nebo kdo přesně tu žije. Zdržovala se doma tak zřídka, že své spolubydlící vlastně neznala. Předností podkrovního bytu bylo, že neměla sousedy, tady nahoře se nacházelo jenom její apartmá. Byla vyčerpaná, toužila jen po své posteli. Najednou se vyděsila. V tmavém koutě u dveří jejího bytu se pohnula nějaká schoulená postava. Naráz se probrala a srdce jí bušilo jako o závod. Někdo se dostal až sem nahoru a číhal tady na ni?

„Julie?“ Zašustila nylonová látka. Postava se posadila a protírala si oči.

„Emile!“ vydechla Julie. „Proboha, tys mě ale vyděsil! Jsi v pořádku?“

„Jo, jasně.“ Chlapec se zdlouhavě vymotával ze spacáku. Světlé vlasy mu trčely z hlavy na všechny strany. Julie se málem rozplakala úlevou, že ho vidí. „Já jsem utekl, Julie.“

„Já vím,“ odpověděla Julie a sevřela synovce v náručí.

„Na kuchařku máš teda ledničku dost prázdnou.“

Julie právě rozložila a povlékla gauč v obýváku. Když vešla do kuchyně, musela se zasmát zklamanému výrazu Emilovy tváře, kterou osvětlovalo modravé světlo z otevřené ledničky.

„Máš hlad?“ zeptala se a začala hrabat ve skříňce se zásobami. Marně.

„No, docela jo,“ přiznal Emil. Zavřel ledničku a s nadějí v očích sledoval Juliino hledání. „Nemáš aspoň sušenky nebo něco takovýho?“

„Obávám se, že ne,“ přiznala Julie a znovu si oblékla bundu.

„Kam se chystáš?“ zeptal se Emil nedůvěřivě.

„Do restaurace,“ vysvětlila Julie. „Je to jen pár kroků. A je tam všechno.“

Mlčky šli vedle sebe. Julie položila chlapci ruku kolem ramen a on to proti své vůli připustil. Připadalo jí to celé neskutečné. Vzpomněla si na Jense, samou únavou na něj úplně zapomněla.

„Měli bychom zavolat tátovi,“ řekla provinile, když odemykala zadní vchod do restaurace.

„Radši ne,“ odpověděl Emil vzdorovitě.

„Ráno,“ rozhodla Julie a rozsvítila v kuchyni. „Na co máš chuť?“ zeptala se a protřela si unavené oči. Věděla zpaměti, co je v chladicím boxu. „Telecí řízek? Nebo radši jehněčí kýtu. Nebo ti mám upéct pstruha?“

Emil byl ve světle zářivek bledý. „Nemohla bys mi udělat krupicovou kaši?“ zeptal se nesměle, jako by mu nebylo dvanáct, ale nanejvýš osm let.

„Ty chceš krupicovou kaši?“ Julie si masírovala strnulou šíji. „Podívám se.“

Ve skříni opravdu našla balíček pšeničné krupice. Sundala z háčku malý měděný kastrůlek a odměřila půl litru mléka. Přidala do něj cukr a špetku soli a seškrábala vnitřek vanilkového lusku. Když se mléko vařilo, nasypala do něj krupici a rychle míchala, zatímco v hrnku to bublalo jako v sopce. Stáhla plamen, rozklepla vajíčko, a mezitím, co se šlehal sníh z bílku, stáhla hrnek z plotny, přidala do kaše trochu smetany, zamíchala do ní žloutek a nakonec i sníh. Emil, který seděl na kuchyňské stoličce, fascinovaně přihlížel.

„U tebe to vypadá tak easy,“ potřásl hlavou, když Julie plnila talíř nadýchanou kaší.

„Cukr a skořici?“ zeptala se, a když Emil přikývl, posypala vonící pokrm směsí, kterou měl Henry vždycky připravenou.

Přitáhla si druhou stoličku a dívala se na synovce, jak fouká do lžíce s horkou kaší.

„Voní to jako dřív,“ řekl a Julii se sevřelo srdce.

Měla moc ráda Emilovu matku. S Alicí si rozuměla mnohem víc než se svým bratrem. Po boku té báječné ženy, která pracovala jako dětská zdravotní sestra, byl i Jens mnohem vlídnější. Před třemi lety cestou domů z noční směny sjela ze silnice a narazila do stromu. Její překvapivá smrt samozřejmě oba zbylé členy rodiny absolutně vykolejila.

„Tak povídej,“ požádala Julie synovce, aby změnila téma. „Proč jsi utekl z internátu?“

„Protože jsou to magoři,“ vysvětlil a opatrně zkusil, jestli si nepopálí jazyk. „Už se tam nikdy nevrátím.“

„K tomu se určitě bude muset vyjádřit tvůj otec,“ namítla Julie.

„Táta mi může…,“ vyhrkl Emil. „Víš, že za mnou ani jednou nepřijel na návštěvu?“ Ano, Julie to věděla a štvalo ji to. Přesto považovala za moudřejší teď na to nereagovat. „Kašle na mě. Vůbec ho nezajímá, jak se mám.“

„Emile!“ napomenula ho tiše.

„Je to pravda. Ty si to přece myslíš taky.“ Emil na ni úpěnlivě upíral své tmavomodré oči. „Klidně to přiznej. Já mu to určitě neprozradím.“

„Mně taky nepřipadá správné, jak se Jens chová,“ připustila Julie. „Ale já jsem jenom tvoje teta a nemám tě ve své péči. A je ti teprve dvanáct.“

Emil mlčel a zachmuřeně hleděl do talíře.

„Co je? Nechutná ti to?“

„Ale ano, moc,“ odpověděl a nabral si další lžíci. „Ale jedno musíš vědět: já se do toho internátu v životě nevrátím. Ať si táta říká, co chce.“

„Proč? Co se stalo?“ Emil se tvářil, jako by její otázku přeslechl, a horlivě se věnoval své krupicové kaši. „Nechceš mi to povědět?“

„Ne,“ odsekl a vzdorovitě se na ni zadíval. „Není o čem mluvit. Celej ten podnik je pod psa. Výchovný metody jak ve středověku. Já už to snášet nebudu.“

„A co chceš tedy dělat?“ zeptala se Julie. „Musíš chodit do školy.“

Emil vyškrábal z talíře poslední zbytky kaše, položil lžíci a zadíval se na ni. Nad výrazem v jeho očích by se kámen ustrnul. „Nemohl bych bydlet u tebe?“ zeptal se prosebně. „Zaručeně je tady nějaká škola. Opravdu, Julie. Ty jsi jedinej člověk na světě, kterýmu na mně záleží.“

Julie polkla. Únavou se jí dělaly mžitky před očima. V podstatě měl pravdu. Mělo to ale háček – jak by se při svém povolání mohla starat o dvanáctiletého kluka?

„Pojďme si o tom promluvit zítra,“ navrhla a zvedla se.

Mechanicky položila talíř a hrnek do dřezu a napustila na ně trochu vody.

„Ty mě taky nechceš,“ slyšela za sebou Emilův hlas. Zněl tak nepopsatelně smutně, že ucítila slzy v očích. „I tobě jsem úplně ukradenej.“

„Tohle neříkej,“ objala ho. „Mám tě moc ráda, Emile. Najdeme nějaké řešení. Slibuju.“

Emil už dávno tvrdě spal v obýváku, jak se Julie přesvědčila, zato ona nemohla usnout a zírala do stropu ložnice.

Najít řešení, ano, to se snadno řekne. Ale jaké? Byla hvězdná kuchařka, měla povolání, které ji vytěžovalo čtyřiadvacet hodin denně. Nestála v kuchyni jenom večer, přestože Savoir Vivre naštěstí otvíral až v 18 hodin. Brzy ráno jezdila do tržnice nakupovat čerstvé potraviny, prvotřídní zeleninu, ovoce, ryby a maso. Několikrát už s sebou vzala Reného, aby ho seznámila s obchodníky, ale ještě mu nemohla úplně svěřit výběr drahocenného zboží.

Než všechno uložila do chladicího boxu, bylo deset a musela začít s přípravami na večer.

Julie se otočila na druhou stranu, v duchu si procházela pracovní postupy následujícího dne a přemýšlela, co by se dalo zjednodušit. Protože mezi přípravnými pracemi a otevřením podniku jí nezbývalo moc času na společné hledání řešení pro Emila. Nanejvýš dvě nebo tři hodiny.

Znovu se v posteli obrátila a zamžourala pálícíma očima na ciferník budíku. Ukazoval 04:13. Julie vzdychla. Za hodinu a pár minut zazvoní. Vlastně mohla klidně vstát už teď. Ve chvíli, kdy ji to napadlo, usnula.

Když budík zazvonil, probrala se z hlubokého spánku a potřebovala pár vteřin, aby se zorientovala. Se značným úsilím vstala a v koupelně na sebe pustila horkou sprchu, kterou po pár minutách změnila ve studenou. Zaťala zuby, dokud jí neznecitlivěla kůže a neprojasnila se jí hlava. Vydrhla se ručníkem, vklouzla do koupacího pláště a potichu se vracela do ložnice, aby se oblékla.

„Co tu děláš takhle brzo?“ Emil stál ve dveřích, projížděl si rukama rozcuchané vlasy a dlouze zíval.

„Musím do tržnice,“ odpověděla Julie. „Nakupovat. Ale ty si ještě můžeš pospat.“

„Kdy se vrátíš?“

Julie se kousla do rtu. „Odpoledne,“ řekla a podívala se na Emila provinile. „Kolem třetí.“

Emil vytřeštil oči a bylo patrné, že horečně přemýšlí.

„Tak jedu s tebou,“ prohlásil odhodlaně a vrátil se do obýváku. Za chvíli se objevil v džínách, tričku a mikině. I Julie už byla připravená.

„Opravdu chceš jet se mnou?“ zeptala se skepticky, zkoumala přitom obsah kabelky a zapnula mobil.

„Co bude se snídaní?“ zeptal se Emil.

„Později,“ odpověděla. „Přece víš, že doma nic nemám.“

V tržnici se jako obvykle vydala ke svému prodejci ryb, protože bylo třeba získat nejlepší úlovek. Dnes ráno tady byl mořský ďas z Bretaně a – Julii úplně vzrušilo, když ho uviděla – mořský ježek, přímo rarita. Koupila jich poslední tucet a dál si vybrala ještě divoké ústřice. V duchu už komponovala nové menu a doufala v hosty, kteří dokážou ocenit tak výjimečné požitky. Podala Emilovi klíčky od auta, aby pomocník obchodníka s rybami mohl naložit chladicí boxy přímo do jejího kombíku.

„Sejdeme se u toho zelináře naproti,“ řekla synovci a vykročila tím směrem.

Soustředěně zkoumala nabídku a rychle vybírala. Samozřejmě si vzala bílý chřest, byl první v letošní sezoně. Kromě toho jí obchodník doporučil mladé artyčoky od biopěstitele ze Sicílie. K nim se hodily krvavé pomeranče odrůdy Il Fragolino, které Julie měla v oblibě a také Henry je rád používal na dezerty. Právě ochutnávala malinu, když jí zazvonil mobil.

„Ano, prosím?“ ohlásila se a hned toho litovala. Byl to Jens a byl bez sebe rozčilením.

„Internát chce informovat policii,“ vyjel na ni. „Emilovi se zřejmě něco stalo.“

„Je u mě,“ odpověděla Julie a zažila něco, co se stávalo velmi zřídka. Jensovi zjevně došla řeč. Potom ale nasadil takový kalibr, že bezděčně oddálila přístroj od ucha. Otočila se a viděla, jak se k ní Emil blíží uličkou. Vypadal unaveně, ale jinak nezvykle šťastně. Zjevně byl pyšný na to, že ho brala vážně a svěřila mu klíče od auta, jako by byl její oficiální pomocník.

„Zadrž, prosím tě,“ přerušila Julie zprudka proud bratrovy tirády. „Tvůj syn seděl před dveřmi mého bytu, když jsem včera přišla z práce. Byly dvě hodiny v noci. Nechtěli jsme tě budit. A vůbec,“ podívala se významně na hodinky, „jak to, že jsi tak brzy vzhůru?“

Emil došel až k ní a úsměv se mu vytratil z tváře. Nejspíš uhádl, s kým Julie telefonuje.

„Okamžitě s ním chci mluvit!“ vykřikl Jens ze sluchátka.

„Tvůj otec s tebou chce mluvit,“ opakovala zbytečně pro Emila a podávala mu mobil.

Váhavě pro něj sáhl. „Ano?“ ozval se. Potom chvíli neříkal vůbec nic, jenom poslouchal. Jeho tvář se čím dál víc uzavírala. „Ne,“ řekl po chvíli. „Ne.“ A ještě jednou: „Ne!“

„Takhle by to nešlo,“ pronesla Julie odhodlaně a vzala mu mobil z ruky. „Poslouchej, Jensi. Emil už se do internátu nechce vrátit, pochop to, prosím. A u mě taky zůstat nemůže.“ Bolel ji pohled na zklamání v Emilově tváři, ale nedalo se nic dělat. „S mým povoláním je to vyloučené. Bohužel. Nemohl by být v La Palma?“ Emil začal odmítavě šermovat rukama a ani Jense ten návrh zjevně nenadchl. „Tak poslouchejte přece!“ naléhala Julie a s lítostí sledovala, jak jí nějaký konkurent vykoupil všechny maliny, o které tolik stála. „Nemusí to být navždy. Jak dlouho už jsi svého syna neviděl? Půl roku? Nebo ještě dýl? Takhle to nejde, Jensi. Minimálně si spolu musíte promluvit a společně vymyslet…“

„Ale jenom když pojedeš se mnou,“ tahal ji za rukáv Emil.

„Obávám se, že tě budeme potřebovat jako mediátorku,“ prohlásil Jens v tutéž chvíli. „Jinak za nic neručím.“

„Prima,“ souhlasila Julie. „Tak sem přijeď a vyzvedni ho.“

„Vyloučeno,“ zaznělo z telefonu. „Na příští měsíce máme úplně obsazeno. Skupiny potápěčů. Turistické skupiny. Horské cyklisty. Podnik se konečně rozběhl. Trvalo to dost dlouho. Tanja to sama nezvládne. Proč nepřijedeš s ním a neuděláš si dovolenou na Isla?“

„Já tam poletím jenom s tebou,“ opakoval Emil zarputile.

„Já. Musím. Pracovat!“ namítla Julie důrazně. „A když jsme u toho. Tenhle rozhovor odkládáme. Jinak mi tady všichni vykoupí nejlepší zboží před nosem. Zavoláme si, Jensi. Tak zatím ahoj.“

Okamžitě se vrhla do davu, aby si zajistila várku lesních jahod, nádherných bylinek a první letošní medvědí česnek. Pak spěchala k dodavatelům masa.

Bylo půl deváté, když měli konečně všechno pohromadě a Julie pozvala synovce na malou snídani u stánku jednoho francouzského pekaře.

„Já nechci na ten pitomej ostrov,“ protestoval Emil a vůbec si nevšiml, že má práškový cukr z vanilkového rohlíčku na špičce nosu.

„Spousta lidí tam jezdí na dovolenou,“ namítla Julie. A najednou ji zarazilo to slovo. Dovolená. Kdy vlastně měla poslední dovolenou? Nevzpomínala si. Tak chvatně měnila jednu gurmánskou kuchyni za druhou, aby nasbírala co nejvíc zkušeností, že si kromě několika jednotlivých volných dní nedovolila vůbec žádný oddech.

„Ale já se tam opravdu vrátím, jenom když pojedeš se mnou,“ fňukal Emil a hřbetem ruky si rozmazával práškový cukr po celém obličeji. „Musíš tátovi vysvětlit…“

„V pořádku,“ slyšela se Julie a okamžitě se lekla. Copak se zbláznila? Kdo by dohlížel v Savoir Vivre?

Týden se beze mě obejdou, uklidňovala se. A když ne, aspoň Kercher pozná, co ve mně má.

2

Nudle s rajskou

„Dovolenou?“ Kercher se na ni díval, jako by požadovala něco naprosto neslýchaného. „Celý týden? Jak si to vlastně představujete?“

„Promyslela jsem to,“ odpověděla Julie. „Když předem naplánuju všechna menu a proberu je s Reném, musí to klapnout.“

„Musí? Vlastně?“ Kercher ještě víc vytřeštil oči. „Hvězdná kuchyně je laboratoř preciznosti. Tady musí být všechno stoprocentní. Ale co to povídám, stopadesátiprocentní. Nemůžeme si dovolit žádné experimenty.“

„René mě dokáže týden zastoupit,“ opáčila Julie. „Ano, je ještě mladý. Ale určitě by nebylo na škodu přenést na něj trochu zodpově…“

„Nepovažuju to za dobrý nápad,“ přerušil ji Kercher. „Vy teď prostě nemůžete odjet. Možná za půl roku. Ale ne teď.“

„Ideální chvíle nebude nikdy,“ namítla Julie. „Snad jedině, kdybyste na dva nebo tři týdny restauraci zavřel a všichni jsme si udělali dovolenou. To ale určitě v plánu nemáte,“ dodala rychle, když viděla, jak se Kercher zatvářil. „A já potřebuju týden teď. Musí to prostě být.“

„Vyloučeno,“ trval Kercher na svém a obrátil se k papírům na psacím stole, aby dal najevo, že pro něj je rozhovor u konce.

Julie nerozhodně stála ve velkorysé kanceláři majitele restaurace a rozhlížela se. Byla tu už mockrát, ale nikdy si ji důkladně neprohlédla. Knihovna na míru přes celou stěnu z masivního ořechového dřeva, pokud to správně odhadla, obsahující zásadní díla nejslavnějších kuchařů. Jestlipak do nich Kercher vůbec někdy nahlédl? Kromě toho tu stálo několik ročníků michelinského bedekru, pár šanonů a mezi tím hodně volného prostoru. Nebyly ty kožené hřbety nahoře knižní atrapy? Psací stůl, za nímž se Kercher opevnil, byl ze stejného dřeva a působil mohutně a odmítavě. Juliiny nohy byly zabořené do hustého, vysokého perského koberce. Všechno bylo příliš velké, příliš bohaté, tak nějak falešné.

„Tady ale jde o naléhavý případ,“ zkusila to znovu. „Musím synovce odvézt k jeho otci. Tomu chlapci je teprve dvanáct let. Prosím. Naprosto jistě to zvládneme.“ Julie cítila, jak je jí horko studem a stále intenzivnější zlostí. Nepřipadalo jí správné, že tu stojí jako prosebnice. Byla šéfka kuchyně, zvyklá, že se věci řeší rychle a rozumně, a především, že se jí důvěřuje. „Musí to taky jednou jít beze mě,“ pokračovala o něco hlasitěji. „Kdybych náhle onemocněla…“

„Onemocněla? Vy ale nejste nemocná!“ přerušil ji Kercher hněvivě. „A dejte si dobrý pozor, abyste nebyla. Jsme teprve na začátku. Tu hvězdu máme jen pár týdnů. Poslyšte, co vy si to vůbec namlouváte?“

Julie se musela hodně ovládat, aby nevybuchla, protože s tím by u Kerchera nic nepořídila. To už věděla ze zkušenosti. A nepomáhalo ani upozornění, že hvězdu získala ona, ne on. Protože michelinská hvězda se propůjčuje restauraci, ne kuchaři. Pokud by někdy opustila Savoir Vivre, nemohla by si vyznamenání vzít s sebou jako trofej. Musela by o ně znovu bojovat na novém působišti.

Bylo to hrozně nespravedlivé. A kdyby své povolání nemilovala tolik, že si pro život nedokázala představit nic jiného, určitě by už stokrát hodila ručník do ringu. To ale nepřicházelo v úvahu. Už vůbec ne kvůli týdnu dovolené, na kterou měla nárok.

„René mě zastoupí,“ řekla klidně a rozhodně. „Dřív nebo později musí skočit do vody a plavat. Je můj zástupce a každým dnem dokazuje, že na to má. Uvidíte, že to zvládne.“

„O tom ale pořád ještě rozhoduju já!“ nedal se Kercher.

„Každý má právo na dovolenou,“ namítla co nejklidněji. „Loni jsem se jí vzdala. Teď ji opravdu potřebuju. Ne pro sebe, ale pro rodinu. Ve čtvrtek mi letí letadlo, o týden později budu zpátky.“

Kercher tak zrudl, že Julie dostala strach, aby ho neranila mrtvice. Výbuch vzteku, který pak následoval, po sobě nechala sklouznout jako jarní bouřku, nebo se o to přinejmenším snažila. Zažila to už mockrát, než aby to na ni udělalo dojem. A jednou trpělivost dojde.

„Tak to by stačilo,“ přerušila ho hlasem plným chladného hněvu. „Jestli si mě tady chcete dlouhodobě udržet, tak se mnou prosím jednejte slušně. Nemyslete si, že nedostávám nabídky od jiných prvotřídních podniků.“ Kousla se do jazyka. O tomhle nechtěla Kercherovi nic prozrazovat. Nebylo moudré hrozit výpovědí, když to člověk nemyslel vážně. A ona neměla v úmyslu opustit Savoir Vivre. Vždyť tady právě dala dohromady tým, o němž byla přesvědčená, že společně něco dokážou. Každý z jejích kolegů měl jedinečné kvality, přestože například René zatím nebyl na vrcholu svého umění, na to byl ještě mladý. Ale rychle se učil. Za rok nebo dva bude možná stěží k udržení a ona ho bude muset sice s lítostí, ale i s pýchou nechat odejít.

„No dobře,“ pronesl Kercher náhle a vypadal, jako by prožil nějaké osvícení. „Poletíte v pondělí, to máme stejně zavřeno. A vrátíte se ve středu. Večer vás chci vidět zpátky v kuchyni.“

„Takhle to nejde,“ zkusila odporovat.

„Náš rozhovor skončil,“ řekl Kercher. „A radím vám jedno, madam s tisícem prvotřídních nabídek, okamžitě zmizte ve své kuchyni.“

Když scházela po schodech dolů do restaurace, na chvíli se musela podržet chromovaného zábradlí. V hlavě jí dunělo a cítila bolestivou křeč někde mezi srdcem a žaludkem. Nejradši by se otočila, znovu vtrhla do Kercherovy kanceláře a udeřila pěstí do jeho procovského psacího stolu, jak byla naštvaná. Pak její vztek opadl jako suflé, které člověk stáhne z plotny příliš brzy.

„Co je s tebou?“ zeptala se Amelie zděšeně, když viděla Julii vcházet do restaurace.

„Ale nic,“ vypravila ze sebe Julie a přejela si rukou po tváři. „Musím odvézt Emila k Jensovi na Kanáry. A Kercher dělá, jako by dovolená byla smrtelný hřích.“

„Ty chceš odjet?“ Amelie na ni vytřeštila oči.

„To je takový šok?“ zeptala se Julie a navzdory situaci se musela zasmát.

„Co tě znám, ještě nikdy jsi nikam neodjela,“ snažila se Amelie ospravedlnit. „A jak bude kuchyně bez tebe fungovat?“

Julie rezignovaně klesla na židli vedle pultu a klouzala pohledem po restauraci. Každý stůl byl dokonale prostřený. Ve dne možná prostor působil trochu prostě, své kouzlo rozvinul až večer v rafinovaném nepřímém osvětlení, které ho nořilo do teplého, zlatého světla. Radila Kercherovi i při zařizování a trvala na decentním, moderním prostředí. Žádný schwarzwaldský kýč, ale teplé, klidné barvy a hodně místa pro každý den čerstvá květinová aranžmá, která jí zasílala jedna místní mladá floristka. Židle byly pohodlné, což, jak Julie věděla ze zkušenosti, nebylo v jiných restauracích běžné. Savoir Vivre byl místem pohody, kde mohli hosté celý večer zapomenout na hektičnost všedního dne.

Bylo už po druhé hodině a čas, aby se vydala domů a šetrně Emilovi sdělila, že ho sice odveze, ale nemůže s ním strávit slíbený týden.

„Nikdo není nenahraditelný,“ odpověděla nakonec Amelii. „René to zvládne, když se bude snažit, a to určitě bude, protože je ctižádostivý. Všechno by bylo mnohem snazší, kdyby Kercher nebyl tak lakomý a zaměstnal dalšího kuchaře, jak to do něj hučím už celé týdny. Ale on mě neposlouchá.“ Zvedla se. „Musím jít, Emil na mě čeká.“ Narovnala se. Rozhovor s Kercherem byl sice kruté zklamání, ale ona se nevzdá.

„Vypadáš tak nějak… strašně unaveně,“ slyšela Amelii. „Jsi v pořádku?“

„Samozřejmě,“ odpověděla Julie mechanicky a podívala se na hodinky. Bylo skoro půl třetí. „Jdu zabukovat letenky. Uvidíme se později.“

Julie prošla magickými lítacími dveřmi, které oddělovaly restauraci a kuchyni. Všechno bylo připravené na každodenní velký večerní výstup. Od chvíle, kdy michelinský průvodce před dvěma měsíci zveřejnil své hodnocení a v příslušných časopisech vyšly několikastránkové reportáže o Julii, telefon neumlkl. Julie vystoupala na gurmánské nebe jako nová hvězda a Savoir Vivre byl zarezervovaný až do příštího roku – kdo tu chtěl získat stůl, musel krotit svou netrpělivost deset měsíců. Možná měl Kercher bohužel dokonce pravdu. Takové pracoviště není možné nechat celý týden svému osudu. Ale přesto si s lítostí uvědomovala, jak moc se na ten nečekaný oddech těšila.

Nebylo snadné zajistit letenku tak, aby už přespříští den mohla zase odcestovat. Mezinárodní linky nelétaly na ostrov denně. Emil se na ni zlobil, protože nesplnila slib, že pár dní zůstane jako zprostředkovatelka mezi ním a otcem. Připadalo mu to naprosto nutné.

„Nejde to,“ opakovala Julie sklesle už asi podvacáté. „Nedostanu delší volno.“

„Ty podvádíš,“ obviňoval ji Emil rozčileně. „Jsi šéfka, nebo ne? No tak. Tak si snad můžeš všechno řídit sama.“

„Jsem šéf kuchyně,“ pokoušela se mu vysvětlit. „Restaurace mi bohužel nepatří.“

„Blbost!“ Emilovy oči se bojovně zaleskly. „Vždyť jsi žena. Takže šéfka. Pokud tedy opravdu jsi.“

Julie se nesnažila synovci vysvětlit, že ve světě gastronomie slovo „gender“ zatím nic neznamená, že i těm několika ženám, které to dotáhly až do čela gurmánských kuchyní, se říká šéf, a většinou jsou na to dokonce hrdé. Přesto dávala Emilovi v duchu za pravdu. Byl to bláznivý svět.

„Radši mi pomoz najít vhodný let,“ požádala Emila s povzdechem. Bylo už po páté. Za čtvrt hodiny musí zase odejít.

„Ve skutečnosti vůbec o ničem nerozhoduješ,“ zabručel chlapec a vzal jí z ruky počítačovou myš. „Pusť mě k tomu. Chceš teda opravdu hned ve středu…“

„Jinak to nejde,“ pokrčila rameny a uvolnila mu místo.

„Ty potřebuješ volnou zpáteční letenku,“ vysvětlil Emil rezignovaně a najednou působil hrozně dospěle. „Levný to nebude, to si piš.“ Vrhl na ni dlouhý vyčítavý pohled, který ji trochu zahanbil. „Tak běž, jdi si do tý svý blbý restaurace. Vždyť už tam jednou nohou jsi.“ Julie se otočila ke dveřím, až po kořínky vlasů naplněná špatným svědomím. „Ale nech mi tady kreditku!“ zavolal za ní Emil. Když se k němu užasle otočila, dodal: „Jak jinak ti mám koupit letenku?“

Přinejmenším její kuchaři včetně Briggi, vedoucí studené kuchyně, zareagovali vysloveně klidně na zprávu, že budou muset všechno zorganizovat sami.

„Bez problémů, šéfe,“ ujistil ji René se svým měkkým, zpěvavým přízvukem.

„Ty mě zastoupíš,“ otočila se k němu Julie. „A Markus převezme tvou pozici zástupce šéfkuchaře.“ Markus potěšeně přikývl. „René, zítra ráno se mnou pojedeš do tržnice a potom probereme obě menu.“

„Rozumím,“ přikývl mladý kuchař. Podle očekávání a s úlevou četla Julie v jeho očích ctižádost a nadšení. Všechno klapne. Už měla jasnou představu o dvou bezpečně zvládnutelných, a přesto prvotřídních jídelních lístcích. Kercher bude žasnout, jak hladce všechno proběhne.

„Lidi, tak začínáme.“ Amelie podávala Julii lístek s prvními objednávkami večera a představení znovu začalo.

Všechno fungovalo jako dobře naolejovaný stroj. Kolem deváté hodiny se Amelie objevila v kuchyni a požádala Julii, aby na chvíli přišla do restaurace, že ji čekají nějaké dotazy.

„Jsou to spokojení hosté, nebo jde o stížnost?“ zeptala se, zatímco si bleskově vyměňovala pracovní zástěru za čistou a zkoumala, jestli jí zpod kuchařské čepice nevyklouzl ani pramínek dlouhých světlých vlasů.

„U stolu sedí holčička a myslím, že ti lidé nevědí, co pro ni mají objednat,“ pošeptala jí Amelie rychle. „Kercher je nahoře v kanceláři, jinak by se do toho už dávno vložil.“

No, jen ať tam klidně zůstane, pomyslela si Julie a vyšla za Amelií lítacími dveřmi. Okamžitě ji obklopila kouzelná atmosféra vkusně zařízené restaurace, která se ve světle řady nepřímých svítidel na stěnách příjemně rozzářila.

U stolu číslo tři seděl starší pár se slavnostně vystrojenou, asi osmiletou holčičkou. Majetní prarodiče, kteří se rozhodli vyvést vnučku, prolétlo Julii hlavou. To dítě by se přitom určitě víc radovalo z návštěvy zábavního parku Rust nebo dokonce Disneylandu u Paříže, místo aby muselo celý večer způsobně sedět u stolu hvězdné restaurace.

Zdvořile pozdravila.

„Jak vám můžu pomoct?“ zeptala se pak.

Když dáma sáhla po jídelním lístku, zaleskl se jí na zápěstí diamantový náramek.

„Vy ale nemáte vůbec nic pro děti,“ pronesla vyčítavě. „Ústřice, jehněčí karé. A co má být tohle: mořský ježek?“

„To je mimořádná delikatesa,“ odpověděla Julie trpělivě. Ano, byla pyšná na to, že dnes ráno znovu získala tucet těch mimořádných mořských živočichů. „Chutná a zdravá. Myslím, že nikdy není příliš brzy zvykat děti na mimořádné chutě, že? To je jistě také důvod, proč jste k nám dnes přivedli tuhle malou princeznu.“

Usmála se na dívku a ona úsměv skutečně opětovala. „Na copak máš chuť?“ zeptala se jí.

„Nevím,“ odpovědělo dítě. Rychle vrhlo plachý pohled na babičku a potom se zase zadívalo na nádherný ubrus s bílými růžemi a růžovými levkojemi.

„No, není tady nic, co by ji lákalo,“ ujala se znovu slova dáma se svraštělým čelem. „Já nechápu, proč nemyslíte na to, že by si taky děti měly najít něco, co by jim chutnalo.“

„Jak se jmenuješ?“ zeptala se Julie děvčete.

„Alexandra,“ vydechla.

„A co by sis teď nejradši dala k jídlu?“ pokračovala Julie, aniž by si všímala dospělých u stolu.

„Nevím.“ Holčička v rozpacích zakývala nohama.

„Tak jaké je tvoje nejoblíbenější jídlo?“

Malá Alexandra zčervenala a pokrčila rameny.

„Poslyšte,“ vložila se znovu do hovoru starší dáma. „Takhle to nejde. Je přece na vás, abyste nám něco navrhla, ne obráceně.“

„Máte pravdu,“ odpověděla Julie laskavě. „Dejte mi pět minut a Alexandra dostane vlastní jídelní lístek.“

Julie krátce kývla na oba dospělé a vrátila se k Amelii za pultem.

„Rychle,“ požádala ji. „Podej mi čistý jídelní lístek a černý popisovač.“

„Na co potřebuješ…“

„Prosím, nemám čas.“

Julie na sobě cítila nesouhlasný pohled staré dámy, když vzletnými tahy nadepisovala na titulní stranu MENU PRO ALEXANDRU a pak otevřela jídelní lístek.

Domácí těstoviny a pyré z ušlechtilých rajčat Nonna Antonia, napsala nejkrásnějším písmem na pravou vnitřní stranu. Tenhle druh rajčat byl velmi vzácný a nesmírně lahodný.

Párečky ze schwarzwaldského skotu Hinterwälder s jemnou curry pěnou a belgickými bramborovými špalíčky

Rybí prsty z tresky v mandlovém obalu s pestrým salátem

z kadeřávku

Julie se zarazila. Příliš velký výběr by pro dítě také nebyl dobrý. Chyběl jenom dezert. Odhodlaně napsala:

Domácí vanilková zmrzlina s rozpuštěnou čokoládou a s myšlenkou na Emila doplnila ještě Krupicové flammeri s jahodovým pyré. Potom se znovu vrátila ke stolu tři.

„Tady je tvůj osobní jídelní lístek,“ řekla holčičce a podala jí lístek. „Jsem si jistá, že tam najdeš něco, co ti bude chutnat.“ A směrem k přísné staré dámě pronesla s úsměvem: „Moje kolegyně si od vás s radostí vezme objednávky.“

O něco později jí Amelie v kuchyni se spikleneckým zamrkáním vtiskla do ruky objednávku od stolu tři.

„Jak jsi tohle zase dokázala,“ potřásla obdivně hlavou, zatímco Julie zvědavě hledala, co si vybrala holčička. Byly to těstoviny. A pak zmrzlina.

„Možná má ta dáma pravdu,“ odpověděla zamyšleně. „Ode dneška budeme mít vždycky po ruce i dětský jídelní lístek.“

„Jako bychom tady nějaké děti měli,“ namítla Amelie. „Pokud si vzpomínám, je Alexandra první od…“

„To je jedno,“ přerušila Julie přítelkyni. Už se nemohla zdržovat. „Na tyhle mimořádné případy musíme být v budoucnu připraveni.“

Nebyla ovšem připravená na výstup, který způsobila Alexandřina babička při vyrovnávání účtu.

„Za nudle s rajskou omáčkou si vážně počítáte čtyřiadvacet eur?“ běsnila, když Amelie znovu přivedla Julii z kuchyně. Několik hostů od vedlejších stolů se k nim začalo se zájmem obracet. „A za kopeček zmrzliny…“

„To nejsou jen tak nějaké nudle, jsou ručně dělané,“ vysvětlovala Julie. „A ta rajčata jsou rarita…“

„My to prověříme,“ zaslechla za sebou Julie Kercherův hlas a potlačila zaklení. „O co tady jde?“

Alexandřina babička projevila svou nevoli ještě intenzivnějším tónem hlasu. „Nejdřív nebylo na oficiálním jídelním lístku nic pro dítě. Pak tahle kuchařka bez přípravy sepsala na lístek pokrmy z celého světa a vyšperkovala je pěknými slůvky. To známe,“ dodala sarkasticky. „Běžná ryba se v restauraci hned jmenuje pochoutka na bůhvíjakých houbách, a vy si myslíte, že za to můžete chtít ceny, při kterých člověku přechází zrak. Belgické bramborové špalíčky,“ pokračovala výsměšně. „Taky pěkné označení pro obyčejné hranolky.“

Julie zoufale čekala na příležitost, jak tu ženu umlčet. Ale kromě toho, že by nacpala do těch nespokojených úst ubrousek, ji při nejlepší vůli nic nenapadlo. Až ji vyděsil ten nezkrotný hněv, který v ní stoupal a znemožňoval jí chytře a laskavě zasáhnout, jak se jí to jindy dařilo.

„Chutnalo ti to?“ přerušila nakonec proud řeči té ženy otázkou k dítěti.

Alexandra sice horlivě přikyvovala, ale neodvažovala se vůbec promluvit.

„Samozřejmě že jí to chutnalo,“ vyjela babička. „Nudle s rajskou chutnají každému dítěti. O to tady vůbec nejde…“

„Mně ano,“ přerušila ji Julie znovu. „A co vám? Vám to menu chutnalo?“

Dáma chvíli lapala po dechu. Dost dlouho pro jejího průvodce, který jí položil chlácholivě ruku na předloktí a otočený k Julii smírně pronesl: „Bylo to velmi dobré.“

„V tom případě se tedy dnes považujte za naše hosty,“ prohlásil Kercher a protlačil se kupředu. „Omlouvám se za svou šéfkuchařku. Já opravdu nevím, jak mohlo dojít k tomu, že se v hvězdné restauraci servírovaly nudle s rajskou omáčkou.“

V trapném tichu, které nastalo, se najednou ozval slabý hlásek: „Smím si ho vzít domů?“ Alexandra držela ručně psaný jídelní lístek pevně přitisknutý k hrudi a upírala prosebný pohled na Julii, která se právě snažila vzpamatovat z podrazu svého zaměstnavatele.

„Samozřejmě,“ přikývla a slyšela, jak se jí láme hlas. „Vždyť je na něm tvoje jméno. Doufám, že si na dnešní večer uchováš hezkou vzpomínku.“

Se vztyčenou hlavou se otočila k ostatním stolům. S vypětím všech sil a sebeovládání přistoupila s úsměvem ke stolu dvě.

„A jak vám chutná jantarová makrela?“ zeptala se dvojice, která už navštívila Savoir Vivre poněkolikáté.

„Vynikající,“ odpověděl pán s pohrdavým pohledem na Alexandřinu babičku, zatímco jeho žena přimhouřenýma očima sledovala majitele restaurace. „Zase jednou jste se překonala, paní Brunnerová.“

„Děkuji, to mě těší,“ odpověděla Julie s úlevou, vyměnila si ještě pár přátelských slov s dalšími hosty a vrátila se do kuchyně. Kercher ji těsně následoval.

„Jak si to představujete?“ vyjela na něj ostře, když za nimi zapadly dveře, a sama nad sebou užasla. Už se prostě nemohla udržet. A dělalo jí dobře, úžasně dobře, že konečně mohla dát průchod svému hněvu. „Máte vůbec rozum? Takhle mě podrazit, aniž byste měl ponětí, o co vlastně šlo!“ V kuchyni nastalo naprosté ticho. Všichni zůstali jako zkamenělí. Julii připadalo, že se její hlas odráží od pochromovaných stěn. Ale nevadilo jí to. Bylo načase, aby si to s tímhle chlapem někdo vyříkal. „Jestli to takhle půjde dál,“ pokračovala sice klidněji, ale přesto naléhavě, „zničíte svými nepromyšlenými slovy všechno, co jsme tady vybudovali. A teď vypadněte z mojí kuchyně! Už vás tu dneska nechci vidět.“

Kercher zbledl, ale skutečně odešel. A jako by se tím zlomila nějaká kletba, všichni se pilně pustili do práce. V pohledech kolegů četla Julie překvapení a uznání. Nikdo neřekl jediné slovo. A to bylo dobře, protože v sobě pořád ještě měla hněv nad ponižující scénou v restauraci.

„Takhle tě vůbec neznám.“ Amelie ještě seděla s Julií u šálku večerního čaje v opět dokonale uklizené kuchyni. Zase bylo hodně pozdě a Julie si připadala úplně vyřízená. „Tak naštvanou. Jinak jsi ztělesněná trpělivost.“

Julie si zamíchala čaj a hluboce nasála uklidňující vůni lipových květů.

„Musím do postele.“ Julie dopila čaj a vstala.

„To je od tebe hnusný.“

Table of Contents

1

2