Kate Andersen Brower

ELIZABETH TAYLOR: THE GRIT & GLAMOUR OF AN ICON

Copyright © 2022 by Kate Andersen Brower and ERT, LLC.

All rights reserved

Translation © 2024 by Wanda Dobrovská

ISBN 978-80-249-5472-1

Obsah

Elizabethiny filmy a rodina

Prolog

ÚVOD: Elizabeth I.

Dějství I

1

2

3

4

5

Dějství II

6

7

8

9

Dějství III

10

11

12

13

Dějství IV

14

15

16

Dějství V

17

18

Dějství VI

19

20

21

22

Doslov: Žízeň po životě

Poděkování

PŘÍLOHY

Prameny a poznámky

Vybraná bibliografie

Senátorovi Johnu Warnerovi,

který si přál tento příběh zveřejnit

&

Charlottě,

mé impulzivní a nespoutané dívce

Elizabethiny filmy a rodina

Filmy

There’s One Born Every Minute / Každou minutu se rodí jeden člověk (1942)

Lassie Come Home / Lassie se vrací (1943)

Jane Eyre / Jana Eyrová (1943) – v titulcích neuvedena

White Cliffs of Dover / Bílé útesy doverské (1944) – v titulcích neuvedena

National Velvet / O Velkou cenu (1944)

Courage of Lassie / Odvážná Lassie (1946)

Life with Father / Život s otcem (1947)

Cynthia (1947)

A Date with Judy / Rande s Judy (1948)

Julia Misbehaves / Nezdárná Julie (1948)

Little Women / Malé ženy (1949)

Conspirator / Konspirátor (1949)

Father of the Bride / Otec nevěsty (1950)

The Big Hangover / Velká kocovina (1950)

Father’s Little Dividend / Otcova malá dividenda (Jak je těžké být dědečkem) (1951)

A Place in the Sun / Místo na výsluní (1951)

Quo Vadis (1951) – v titulcích neuvedená komparsistka

Callaway Went Thataway (1951) – v titulcích neuvedená dublérka

Love Is Better Than Ever / Láska je lepší než nic (1952)

Ivanhoe (1952)

The Girl Who Had Everything / Holka, která měla všechno (1953)

Rhapsody / Rapsodie (1954)

Elephant Walk / Sloní stezka (1954)

Beau Brummell / Švihák Brummell (1954)

The Last Time I Saw Paris / Když jsem naposledy viděl Paříž (1954)

Giant / Gigant (1956)

Raintree County / Země dešťového stromu (1957)

Cat on a Hot Tin Roof / Kočka na rozpálené plechové střeše (1958)

Suddenly, Last Summer / Náhle minulého léta (1959)

BUtterfield 8 / Telefon Butterfield 8 (1960)

Holiday in Spain / Prázdniny ve Španělsku (1960) – v titulcích neuvedena

Cleopatra / Kleopatra (1963)

The V.I.P.s / Vlivní lidé (1963)

Becket (1964) – v titulcích neuvedená komparsistka

The Sandpiper / Písečný ptáček (1965)

Who’s Afraid of Virginia Woolf? / Kdo se bojí Virginie Woolfové? (1966)

The Taming of the Shrew / Zkrocení zlé ženy (1967)

Reflections in a Golden Eye / Páv se zlatým okem (1967)

Doctor Faustus / Doktor Faust (1967)

The Comedians / Komedianti (1967)

Boom! / Vlak s mlékem zde již nestaví (1968)

Secret Ceremony / Tajný obřad (1968)

Anne of the Thousand Days / Tisíc dnů s Annou (1969) – v titulcích neuvedená komparsistka

The Only Game in Town / Jediná hra (1970)

Under Milk Wood / Pod mléčným lesem (1971)

X, Y and Zee / Zee a spol. (1972)

Hammersmith Is Out / Hammersmith je venku (1972)

Night Watch / Nespavost (1973)

Ash Wednesday / Popeleční středa (1973)

The Driver’s Seat (Identikit) / Přibližná podoba (1974)

The Blue Bird / Modrý pták (1976)

A Little Night Music / Malá noční hudba (1977)

Winter Kills / Zimní zabíjení (1979) – v titulcích neuvedena

The Mirror Crack’d / Rozbité zrcadlo (1980)

Genocide / Genocida (1982) – vypravěčka

Young Toscanini / Mladý Toscanini (1988)

The Flintstones / Flintstoneovi (1994)

Ocenění

Zlatý glóbus (1957): Zvláštní cena za konzistentní výkony

Zlatý glóbus (1960): Nejlepší herečka ve filmovém dramatu, Náhle minulého léta

Oscar (1961): Nejlepší herečka v hlavní roli, Telefon Butterfield 8

Oscar (1967): Nejlepší herečka v hlavní roli, Kdo se bojí Virginie Woolfové?

Zlatý glóbus (1974): Cena Henrietta (Oblíbenci světového filmu)

Zlatý glóbus (1985): Cena Cecila B. DeMille za celoživotní přínos

Cena za celoživotní dílo (1993) [udílená Americkým filmovým institutem]

Humanitární cena Jeana Hersholta (1993) [udílená Akademií filmových umění a věd]

Řád Britského impéria třídy rytíř-komandér/dáma-komandérka (2000)

Cena Vanguard, udílená společností GLAAD / Gay & Lesbian Alliance Against Defamation (2000): cenu předala Elizabeth její nevlastní dcera Carrie Fisherová na 11. ročníku Mediálních cen GLAAD

Prezidentská občanská medaile (2001), udělená prezidentem Billem Clintonem za průkopnickou a převratnou angažovanost v oblasti boje proti HIV a AIDS (2001)

Cena Kennedyho centra (2002), nejvyšší národní ocenění za umělecký přínos americké kultuře a společnosti

Manželé

Conrad Hilton jr. (1950–1951)

Michael Wilding (1952–1957)

Mike Todd (1957–1958 [smrt])

Eddie Fisher (1959–1964)

Richard Burton (1964–1974)

Richard Burton (1975–1976)

John Warner (1976–1982)

Larry Fortensky (1991–1996)

Děti

Michael Wilding jr., nar. 1953

Christopher (Chris) Wilding, nar. 1955

Liza Toddová Tiveyová, nar. 1957

Maria Burtonová, nar. 1961

Elizabeth

Taylorová

(1932–2011)

Prolog

Náhody neexistují a všechno má svou příčinu – já na to přijdu.

Dopis Elizabeth Taylorové Richardu Burtonovi

Řím 1987

Nejfotografovanější filmová hvězda světa stanula sama na terase Villy Papa, tisícimetrového římského paláce na Via Appia Pignatelli 448. Její havraní vlasy se leskly ve slunečním jasu časného odpoledne a těma svýma legendárníma modrýma očima – v jejichž barvě někteří lidé spatřovali fialové odlesky nadpozemských světů – přehlížela pozemek o rozloze třiceti tisíc čtverečních metrů se svěže zelenými zahradami, bazénem s křišťálově průzračnou vodou a tenisovým kurtem. Vila v té době patřila světoznámému režisérovi Francu Zeffirellimu, s nímž se Elizabeth velmi dobře znala. V roce 1963 v tomto domě bydlela během natáčení historického filmového eposu Kleopatra. Tady začal vášnivý, všestravující milostný vztah s jejím filmovým partnerem Richardem Burtonem.

Psal se rok 1987. Opřela se o zábradlí balkonu a přála si v tu chvíli být někde jinde, kdekoliv na světě, jedno kde, ale jinde. A přece ji něco na tom místě drželo.

V Římě byla s Elizabeth pěvkyně Aprile Millová, která jí měla propůjčit svůj hlas v novém Zeffirelliho filmu Mladý Toscanini. Podle ní se Elizabeth po příchodu do Zeffirelliho vily ponořila do barvotiskových vzpomínek na Richarda Burtona, muže, za něhož byla provdaná dokonce dvakrát. Richard zemřel před třemi roky, ale přestože se rozvedli dlouho před jeho smrtí, pořád si skoro denně telefonovali a měli si spolu co říct.

Elizabeth prošla domem a vyšla ven na terasu. Otočila se k Millové a požádala ji: „Můžeš chvilku posečkat, prosím?“ Po několika minutách se vrátila zase dovnitř a zdálo se, že je ztracena hluboko v myšlenkách. Millové hned nedošlo, že Elizabeth v tomto domě bydlela také se zpěvákem Eddiem Fisherem, za něhož se provdala ještě před Richardem, a že právě tady ji a Richarda naháněli fotografové v době, kdy byla pro svět tou, která rozvrací rodiny. Ten dům ji ve vzpomínkách přenesl do doby ještě před tím, než tma v jejím životě ustoupila světlu.

Výraz paparazzi poprvé použil Federico Fellini ve filmu Sladký život (La dolce vita) pro agresivní římské bulvární fotografy. V šedesátých letech je Elizabeth a Richard v podstatě převedli do rozměrů reálného světa. Všichni ten příběh znají: Eddieho Fishera nejdřív odlákala Elizabeth jeho manželce, herečce Debbii Reynoldsové, a potom jí padl do oka Richard, kterého odloudila jeho manželce Sybil Burtonové.

Samozřejmě, takhle jednoduché to přece jen nebylo.

Elizabeth se před očima vybavují dávné scény: je v pasti uvnitř paláce a slyší, jak si fotografové opírají venku žebříky o zeď. Pokoušejí se vyfotit ji přes okno. Vybavuje se jí, jak jednoho dne zaklepal nějaký fotograf na hlavní dveře a tvrdil, že je kněz. Další se při jiné příležitosti snažil proniknout do domu tak, že se vydával za instalatéra. Jejím dětem vyhrožovali smrtí. Jeden paparazzi ji udeřil do břicha s cílem zvěčnit její reakci a požadovat za svůj snímek vyšší cenu. Nic, zdálo se, vůbec nic jim nebylo svaté. Dokonce jim ukradli jednoho z jejich psů – a později ho zase vrátili.

Nakonec to dopadlo tak, že kdykoliv přebývala ve vile, hlídali uvnitř policisté v civilu a po rozlehlém pozemku se procházeli policisté v uniformách, jako kdyby bydlela v nějaké pevnosti. Nikdo se nezdál dost důvěryhodný, každý se musel nejdřív legitimovat. Jedna novinářka chodila na natáčení Kleopatry s vlasy spletenými do umného účesu, dokud se nepřišlo na to, že dochází na plac s malým fotoaparátkem ukrytým v drdolu. Než se do věci vložila policie, otevřela kdysi jedna z Elizabethiných asistentek hlavní dveře a okamžitě je zase zabouchla, protože spatřila objektiv fotoaparátu namířený přímo do vchodu. Dotyčný fotograf byl odhodlán dosáhnout svého, pokusil se dveře vyrazit a několik lidí uvnitř domu se o ně muselo opřít zády, aby je nevyvrátil z pantů. To všechno se stalo před dvaceti lety, ale valí se další a další vzpomínky: Elizabethiny děti se snaží zahnat paparazzie ze zahrady hráběmi a zahradními hadicemi. Tenkrát se s Richardem pokoušeli obrátit to v zábavnou hru na policajty a zloděje, aby zamaskovali pravý stav věcí, a sice že ve skutečnosti jsou těmi pronásledovanými oni sami. V letech, která následovala, se Elizabeth snažila nelpět na škodách napáchaných na jejích dětech – a na ní samotné.

V obálce nadepsané „ET OSOBNÍ – NEOTVÍRAT“ je soukromý dopis. Pochází z Archivu Elizabeth Taylorové, je to položka pečlivě katalogizované sbírky 7 358 dopisů, deníkových zápisků, článků a osobních poznámek a vzkazů, a také 10 271 fotografií. Z tohoto dopisu lze vyčíst příběh onoho dne v roce 1987, kdy do Villy Papa po letech zavítala znovu. Je adresován Richardu Burtonovi, který zemřel v roce 1984 ve věku osmapadesáti let. V této fázi svého života měla Elizabeth na kontě manželství s pěti dalšími muži a jedno měla ještě před sebou.

„Richarde, má věčná lásko, pořád tě miluju. Tohle je opravdu jen za mě, snad slyšíš a vnímáš moji duši,“ napsala tenkrát. „Myslím, že jsi to vždycky uměl, myslím, že vnímáš všechno, co se mi děje v té mé praštěné hlavě. Mám ji pořád plnou tebe, ale, samozřejmě, někdy víc než jindy. Zrovna teď tebou překypuji po okraj, v myšlenkách mám jen tebe a v nitru se cítím tak, jako bys tam, ve mně, byl ty sám. Mám tě, ale dobrý bože, ty tu nejsi! Nestěžuju si, vážně ne, protože jsem jedna z nejšťastnějších žen na celém světě – láskou k tobě a tvou láskou ke mně. Ale, bože, stýská se mi po tvých pažích, po tvých očích, které mi toho tolik vyprávěly, po tvém hlase, jímž jsi mě učil chápat a vážit si tolika fantastických věcí, o nichž jsem vůbec nic nevěděla. Kéž bys byl dnes v noci vedle mě, tělem. Kéž bys mě držel, pevně, vší silou a něžně. Potřebuju to.“

Je to mnohem, mnohem víc než milostný dopis. Je to vzácný a hluboký ponor do nitra ženy, která během devětasedmdesáti let svého života zažila závratná vzplanutí i ztráty a nijak zvlášť nevěřila na nějaký dušezpyt. Jedno její manželství vzalo za své kvůli fyzickému týrání, příčinou konce jiného byla letecká katastrofa a další padlo za oběť alkoholismu. Stopy jejích dvou manželství s Richardem v ní zůstaly živé navždycky.

„Ach bože. Richarde, nesmírně jsem tě milovala a budu tě milovat až do konce svého života, jen mi, prosím, dovol, abych ti to mohla říct, a prosím, vyslyš hlas mého srdce – miluju tě, miluju tě, miluju tě a děkuju za tebe Bohu. Pane Bože, prosím, vyřiď mu to. A, prosím, Bože… dovol mi odpustit sama sobě, že jsem se někdy chovala krutě (a farizejsky jsem to tajila), a pomoz mi odčinit to těm, jimž jsem způsobila bolest.“

Ale svých přešlapů nelitovala. „Myslím, že bez pocitu viny nebo studu,“ říkala, „by člověk nebyl schopen takového soucitu nebo pochopení.“ A právě soucit se později stal tím, co definovalo její život.

* * *

Elizabeth přečkala mnoho bouří, a když stála v té vile na Via Appia v Římě, některé z těch nejhorších jí defilovaly před očima. Nečekaná smrt jejího manžela, okouzlujícího Mikea Todda, veleschopného producenta, ji uvrhla na samé dno. Zemřel při letecké havárii v roce 1958. Zdrcená vdova se vrhla do náruče Eddieho Fishera, který byl shodou okolností Mikeův nejlepší přítel. Fisher byl v té době ženatý, jeho manželkou byla herečka Debbie Reynoldsová, a když se v roce 1955 brali, ve světě zábavního průmyslu to byla „svatba roku“. Skandálu se ve svých vydáních z 22. září 1958 chopily hned tři časopisy: Time, Life a Newsweek. Článek v magazínu Life, v rubrice Události týdne, vyšel s titulkem: „DEBBIE, EDDIE A VDOVA TODDOVÁ.“

Potom přišel velkofilm Kleopatra a Elizabeth a Fisher, kteří se v roce 1959 vzali, se přestěhovali i s Elizabethinými dětmi do Říma. A právě tam, 22. ledna 1962, v kulisách nejdražšího filmu, jaký do té doby vznikl (v roce 1963 stál 44 milionů dolarů, což by v dnešní dolarové měně činilo 415 milionů, a zůstal nejdražším filmem ještě dalších třicet let), začala točit scény s tím elegantním krasavcem, velšským hercem Richardem Burtonem, jemuž bylo v té době třicet šest let. Měl vemlouvavé modrozelené oči a obličej zbrázděný jizvami po akné z dětství stráveného ve velšském hornickém městečku. I on byl ženatý a provázela ho pověst svůdce každé ženy, s níž ho jeho herecká profese na plátně spojí. Elizabeth byla na prahu třicítky a v plném rozkvětu své smyslné, neodolatelné krásy.

Richard zahýbal už předtím, ale vždycky se ke své manželce zase vrátil. Tentokrát, s Elizabeth, to mělo být jiné.

* * *

Sotva Elizabeth v roce 1987, v té době pětapadesátiletá, do té honosné Zeffirelliho vily vstoupila, pochopila, že tam něco nehraje. Myslela si, že jde do jiného domu, do toho domu, v němž přebývali s Richardem, když byli svoji a natáčeli v roce 1967 Zkrocení zlé ženy. Nazývala ten dům „domem štěstí“. Teď zjistila, že se místo toho nachází v „domě bolesti“. Atmosféra v místnostech byla „tísnivá, tíživá, dusná, jako před bouřkou“, napsala. Villa Papa stojí na Appiánské cestě, silnici vybudované v roce 312 před Kristem pro vojenské účely, pro snazší přepravu zásob a římských vojáků do jihovýchodní Itálie. Dodnes jsou na dlouhé ulici Via Appia Antica vidět vyjeté koleje od vozů a úseky, po kterých kráčeli svatý Petr a Julius Caesar. Ještě než Elizabeth vešla dovnitř, otočila se k Millové a poznamenala: „Tenhle dům znám jako své boty.“

Ten sedmistránkový, rukou psaný dopis Richardovi napsala Elizabeth rozmáchlým škrabopisem na žlutý kancelářský papír. Působí to dojmem, jako by si pisatelka v chvatu vylévala emocemi přeplněné nitro. V mozku, píše Elizabeth, mi „začalo blýskat a v hlavě se mi začaly ozývat zvuky … dovnitř pronikalo strašně moc světla a pak tam zase byla hluboká tma a já jsem v tom všem rozpoznávala ty boje, které se tu odehrávaly před nějakými pětadvaceti lety, s krví, bodyguardy, zahradníky a číšníky, jak se proti P [paparazziům] ohánějí hráběmi, dřevěnými fošnami, hrnci a pánvemi, zahradními hadicemi, vyzbrojeni vším, co jim přišlo do ruky, a ty zatracené fotografy – jak sem přes zákaz lezou, vkrádají se sem, cpou se rovnou do hlavního vchodu a ty hrozné zvuky, ten pouťový kravál, slyším to celých těch pětadvacet let, splývají s ozvěnou hlasů mých vystrašených dětí, které křičí a ječí za těmi stejnými dveřmi – ty teď jsou zavřené a je tu klid a ony jsou v bezpečí a já budu taky, až mi můj milovaný Franco teď, v roce 1987, přijde otevřít.“

Octnout se tam, v tom domě, byl šok, z něhož se člověku sevře nitro. „Jako nějaký děsný, zmatený černý vtip,“ napsala. „Myslela jsem si, že přicházím do domu, kde jsme bydleli během natáčení Zkrocení zlé ženy, do domu, ve kterém Franco už tak dlouho bydlí a v němž jsme byli nesmírně šťastní. Když jsem se dozvěděla, že Franco ten dům koupil, myslela jsem si samozřejmě, že to je on – ten náš starý dům. Neměla jsem vůbec žádné obavy z toho, že tam přijdu. Bože, vázalo se k němu tolik nádherných vzpomínek! Liza [dcera Elizabeth a Mikea Todda], jak jezdí na oslíku Pipovi, den, jak ten kocour vylezl strašně vysoko na jeden strom, všechny nás počůral a tys ho nakonec chytil a sundal dolů, jak jsme, správce a já, drželi žebřík a pustili jsme ho, protože jsme se rozběhli za kocourem, a ty jsi z toho stromu spadl a jeden konec žebříku si, jako když si šíp najde svůj cíl, našel s neomylnou přesností mou hlavu, když jsem utíkala, a omráčilo mě to a svalila jsem se na zem. Tvůj vyvrtnutý kotník, podrápané ruce, má hlava, která se mi točila a … ten kocour, jak si líže pracky a snaží se obnovit si svou pošramocenou důstojnost – ach bože, jak jsme se nasmáli! … Začala jsem myslet na ten druhý dům, a dnes večer už nemůžu nic dál psát – neměla jsem ani tušení, že mám v sobě pořád ještě tolik bolesti. … Neuvědomila jsem si, kolik jsem toho pohřbila, a teď to musím ze sebe dostat, abych se mohla pokusit z toho všeho poučit.“

Elizabeth byla tenkrát ještě vdaná za Eddieho Fishera a bydlela ve Ville Papa na sklonku manželství, které popisovala jako „pomalou sebevraždu“. V jednom nepublikovaném rozhovoru mluví o traumatu jejich společných let. V poslední etapě se Fisher uchyloval k děsuplným metodám ve snaze kontrolovat ji a manipulovat s ní a byly časy, kdy třeba proseděl celou noc s pistolí v ruce. „Potřebovala jsem se vyspat, a tak jsem si vzala prášek na spaní, abych se pokusila usnout a zapomenout na to, a šla jsem si lehnout a on mi nedovolil spát. Jakmile se mi začaly klížit oči a padala mi hlava, hladil mě po ruce a říkal: ‚Já tě nechci zabít. Nezastřelím tě. Na to jsi moc krásná.‘ Celou noc! A pak jsem se zmátořila a šla do práce. A pak zase domů do té hrůzy. Vrátila jsem se a on byl neoholený a v pyžamu. A v noci mě to všechno čekalo zase nanovo. Nakonec už jsem neměla daleko k zešílení … říkal mi třeba, že jsem jeho matka a že ho nemůžu opustit.“

Elizabeth byla jednou z nejslavnějších světových celebrit, ale sama se svými vzpomínkami byla jako každý jiný člověk a snažila se dobrat toho, proč ji osud zavál právě tam, kam ji zavál. Co psala, psala pro sebe, pro své děti a pro Richarda. A právě Richard a ještě také Mike Todd, který byl jejím třetím manželem a další velkou láskou, ji opustili bez varování. „Ty a Mike jste mě přiměli žít dál bez vás … ty ses, parchante, oženil se Sally, když jsem měla zápal plic a nemohla jsem jít ten večer do divadla a polovina diváků odešla a ty, než abys hrál před poloprázdným hledištěm, ses opil, odletěl do Vegas a oženil se. Ty hajzle, ty dobře víš, že jsme se měli vzít třikrát, a taky bychom to bývali udělali. Ale to bylo až na konci – Via Pignatelli [Villa Papa] byla někde na začátku, na opravdovém začátku.“

* * *

Od oné návštěvy Říma v roce 1987 uplynulo víc než dvacet let. Elizabeth odpočívala v posteli, podepřena plyšovými polštáři, v největší místnosti v prvním patře svého domu v losangeleské čtvrti Bel Air. Ani tady však nedokázala vymazat Richarda z paměti. Sama si to tak přála. Na dohled od terasy domu nechala vysadit kladivník noční, aby stačilo jen otevřít okno ložnice a vpustit dovnitř vzpomínky na Richarda a na společné úniky do jejich domu v Puerto Vallarta v Mexiku.

„Cítím Richarda,“ pronášela tichým hlasem. „Je to, jako by tu byl on sám.“

Její zahrada byla oázou klidu, ale bývaly dny, mnoho dní, kdy Elizabeth vůbec nevycházela ze své ložnice. „Rozhodla jsem se, že pro případ, že bych onemocněla, musím mít přepychovou ložnici,“ nechala se slyšet v roce 1997. Byla to její nejoblíbenější místnost v domě a zařízena byla v odstínech modré a bílé. Stála v ní postel s nebesy s ložním prádlem od společností Pratesi a D. Porthault. Vždycky, když šla Elizabeth do nemocnice – což bývalo poměrně často – brala si s sebou své polštáře a někdy i to drahé povlečení.

Při návštěvě Zeffirelliho domu se cítila zaskočena, protože na rozdíl od vůně jasmínu, která se k ní nesla doma až do její přepychové ložnice, se k ní vplížily ozvěny špatných časů. Možná ji sem přivedl sám osud, aby jí pomohl definitivně se rozloučit s Richardem.

Později té noci v roce 1987 napsala ve svém hotelovém pokoji v Římě ten dopis Richardovi a dala si koktejl Brandy Alexander, přestože abstinovala. Potom udělala to, co dělala vždycky: nalila si znovu a ještě.

ÚVOD: Elizabeth I.

Elizabeth na sebe nikdy nemyslela jako na slavnou osobnost. Jak by také mohla? Kam až její vzpomínky sahaly, byla slavná vždycky. V roce 1944, když jí bylo dvanáct let, hrála hlavní roli ve filmu O Velkou cenu a stala se dívčí hrdinkou pro všechny dívenky na celém světě. Byla poslední filmovou hvězdou z výrobní dílny hollywoodského studiového systému a s její mezinárodní slávou se může poměřovat proslulost jen hrstky jiných žen: Jackie Kennedyové, Marilyn Monroeové a královny Alžběty II. Jackie (která Elizabeth Taylorovu obdivovala) se stáhla do soukromí, Marilyn nezvládla život pod neustálým tlakem a královnu chránily zdi Buckinghamského paláce. Elizabeth, naproti tomu, zůstala na výsluní a její hvězda letěla vzhůru. V roce 1963, když bylo Elizabeth pouhých jedenatřicet let, konstatoval filmový kritik magazínu The New Yorker Brendan Gill, že „už ani není tak herečka jako spíše velký přírodní div, jako Niagara nebo Alpy“.

Během téměř šedesáti let natočila padesát šest filmů a zahrála si v deseti televizních inscenacích, ale více než profesními úspěchy na sebe poutala pozornost svou žízní po životě. Proslavila se, a šlo to až na hranu nechvalné proslulosti, svými osmi manželstvími se sedmi různými muži. V pouhých šestadvaceti letech byla už dvakrát rozvedená a jednou vdova. Její hvězdná popularita byla ústrojnou a naprosto integrální součástí jí samotné. Dramata provázející její osobní život rezonovala na obálkách časopisů na pultech každého supermarketu na světě ještě dlouho poté, co svou hereckou kariéru ukončila. Ale za psychickými zmatky její vlastní mytologie se skrývala vitální žena, která se ráda smála a uměla si dělat legraci sama ze sebe. Její život byl jako telenovela se smysluplným, po všech stránkách hluboce vážným koncem.

Byla předchůdkyní dnešních influencerů a originální propojovatelkou. Držela prvenství v mnoha ohledech: ztvárňovala odvážné postavy, jako například Maggii v Kočce, která vyslovila nahlas podezření na homosexualitu, což bylo v padesátých letech tabuizované téma; byla první mezi herci, muži i ženami, kdo si, když měla hrát ve výpravném filmu Kleopatra, vyjednal smlouvu na milion dolarů; byla první celebritou, která se přihlásila do Centra Betty Fordové v Long Beach na léčbu ze závislosti na alkoholu a drogách; byla první z řad slavných filmových hvězd, kdo svou odvážnou a vzdorovitou angažovaností v boji proti HIV a AIDS využil své slávy ke změně běhu dějin; a byla jednou z prvních celebrit, které představily svou vlastní veleúspěšnou parfémovou řadu. Elizabeth byla „lady boss“, „šéfová“, dávno před tím, než se tento výraz začal používat.

Přesto ale na sebe nikdy nepohlížela tak, jak na ni pohlíželi jiní lidé. Takto popsal Truman Capote své první dojmy z Elizabeth: „Stejně jako paní Onassisová, i ona má nohy příliš krátké v poměru k tělu a hlavu moc velkou vzhledem k postavě jako celku. Ale o její tváři, s těma očima v barvě šeříku, sní každý mukl a chtěla by ji mít každá sekretářka: neskutečná, nedosažitelná, zároveň plachá, až příliš zranitelná, velmi lidská, s náznakem podezíravosti neustále planoucím za těma šeříkovýma očima.“ S Jackií ji také spojovaly zjevné projevy posttraumatické stresové poruchy. Jackie seděla vedle svého manžela, když byl v roce 1963 zastřelen. V té době jí bylo teprve čtyřiatřicet let. O pět let dříve, v roce 1958, bylo Elizabeth šestadvacet, když její manžel, Mike Todd, nešťastně zahynul při letecké havárii a zanechal ji samotnou s třemi malými dětmi, o něž se musela postarat.

„Nestojím o žádná překvapení,“ upozorňovala později ve svém životě svého manažera. Zažila jich až dost na to, aby to s ní pořádně zamávalo.

J. D. Salinger nazval svého času Elizabeth, která měla oči v barvě indigové modři, často mylně zaměňované za fialovou, havraní vlasy, pleť jako z porcelánu a dokonalý profil, „nejkrásnější bytostí, jakou jsem v životě kdy spatřil“. Fotograf Bob Willoughby dokumentoval životy filmových hvězd Elizabethiny éry včetně Audrey Hepburnové a Marilyn Monroeové. „Miloval Audrey a byli dobří přátelé, ale Elizabeth ho svou ryzí krásou doslova zbavovala smyslů,“ potvrzoval Willoughbyho syn Chris: „Jednou stál blízko u ní a díval se jí do očí, a jen z té jejich záře prostě zapomněl, že má fotit.“

Ale jak se ve skutečnosti viděla ona sama? Takto to popsala v roce 1964, když jí bylo dvaatřicet let: „Myslím, že Ava Gardnerová je opravdu krásná. Myslím, že moje dcera Liza také. Myslím, že Jacqueline Kennedyová je krásná žena – úžasně důstojná. Já jsem docela hezká … Mám dost krátké nohy, mohutné paže, dvojitou bradu, trochu křivý nos, velké číslo bot, velké ruce, jsem poněkud obtloustlá. Nejlepší na mně jsou mé šedivé vlasy.“ Jindy zase poukazovala jako na opravdové krasavice na Lenu Horneovou a Katharine Hepburnovou. Sama se nikdy mezi ně nepočítala, a to ani v soukromých, nestřežených chvílích.

„To, co vidím každé ráno, když se vzbudím a podívám se do zrcadla,“ říkala, „je obličej, který potřebuje umýt.“ Zpěvačka a herečka Liza Minnelliová Elizabeth dobře znala a říkala, že ji Elizabethina krása nikdy neohromovala – a její matku také ne. „Maminka [Judy Garlandová] je znala všechny. Všechny byly přenádherné. Ale s Elizabeth to bylo tak, že vypadala, jako že neví, že je krásná. A to mohla být jen póza, ale já jsem tomu věřila, a víte, na takovéhle věci jsem zdědila čich po mamince.“

Zároveň se ale Elizabeth od své hvězdné záře nikdy nedistancovala. Přiznávala: „Nepředstírám, že jsem nějaká domácí puťka.“ A veřejnost to po ní ani nechtěla. Když cestovala na své jachtě kolem světa v náruči mužů, kteří se co pár let střídali, chtěli ji lidé vidět s diamantovými náhrdelníky kolem krku. Vedla život, který lidi fascinoval a poutal pozornost – a v očích obdivovatelů ji to omilostňovalo z role domácí hospodyňky, a ona to dobře věděla. Věděla i to, že její krása je dvousečný meč. Lidé ji někdy kvůli tomu podceňovali. Ale ona byla bystrá a sofistikovaná a měla instinkt na dobrý scénář. Nejvíc si vážila svých hereckých výkonů v kritikou pochvalně hodnocených filmech O Velkou cenu, Nevěstin otec, Místo na výsluní, Gigant, Kočka na rozpálené plechové střeše, Náhle minulého léta, Kdo se bojí Virginie Wolfové? a Zkrocení zlé ženy. Ale některé filmy točila čistě jen proto, aby mohla ufinancovat svůj rozmařilý život. Koncem šedesátých let měli společně s Richardem Burtonem majetek v hodnotě téměř 90 milionů dnešních dolarů.

Elizabeth svou hereckou profesi milovala a brala ji velmi zodpovědně, třebaže to lidé často zpochybňovali. 15. srpna 1965 byla chladná měsíčná noc, Elizabeth a Richard byli na place nedaleko od kampusu univerzity Smith College v Northamptonu ve státě Massachusetts a natáčeli film Kdo se bojí Virginie Wolfové?. Elizabeth v něm hraje manželku univerzitního profesora Marthu, zahořklou a despotickou ženu ve středních letech. V jedné klíčové scéně na parkovišti před barem štěkne na svého manžela George, jehož hraje Richard, že už ji bolí ruka od toho, jak ho musí pořád mlátit, a George vypění a osočí ji, že je šílená. „Já ti ukážu, kdo je tady šílený,“ pronáší Martha „naprosto krvelačně“, jak se vyjádřil filmový producent Ernest Lehman. Martha se v té scéně pokusí George uhodit a George ji odstrčí tak, že se Elizabeth, ve skutečnosti, pokaždé zastavila až o zaparkovanou dodávku, do níž narazila týlem hlavy. Záběr po záběru, znovu a znovu a znovu.

„Při jednom záběru to bylo tak hrozné, tedy ta bolest byla tak hrozná, že jí vhrkly slzy do očí a museli ji odvést do motorestu a lékař filmové společnosti ji tam chvíli dával dohromady,“ vzpomínal Lehman. „Naštěstí jí hlavu trochu ochránila paruka a ona se vrátila a podstupovala to znovu a znovu, mnohokrát. Richard i Elizabeth se tak soustředili na to, aby podali co nejlepší výkon, že se do toho děje naprosto vžili, a když Mike [Mike Nichols, režisér filmu] řekl: ‚Stačí, děkuji vám,‘ požádala Elizabeth Mikea, aby tu scénu natočil ještě jednou, protože měla pocit, že by to mohla sehrát ještě lépe, a opravdu se jí to podařilo.“

Lidé podceňovali její herecké schopnosti, a třebaže si málokdo troufl říci to nahlas, Elizabeth měla dobrou intuici a vytušila to. V jednom pozdně nočním telefonátu v roce 1965 poté, co začali natáčet film Kdo se bojí Virginie Wolfové?, se Nichols svěřil Ernestu Lehmanovi: „Já ti řeknu, co si myslím, že se stane. Myslím, že Sandy Dennisová si povede dobře, myslím, že George Segal si povede dobře, Richard se úplně vykašle na obsah filmu a všichni budou říkat, že ještě nikdy nikdo nezahrál George tak jako Richard Burton, ale myslím si, že Elizabeth to prostě nedá.“

Nakonec získala Oscara za nejlepší ženský herecký výkon v hlavní roli právě Elizabeth, a nikoliv Richard.

* * *

Byla všechno možné: laskavá, kreativní, pohotová, poživačná, empatická, sebestředná, hamižná, romantická, přecitlivělá a dětinská. „Elizabeth vedle vás nebyla filmovou hvězdou, ledaže se tak najednou chtěla chovat, jako třeba když šla do Studia 54 [legendární noční klub a disco-bar na 54. ulici v New Yorku],“ vzpomínala Liza Minnelliová. „To si pak sedla do krásné kóje, kterou měla vyhrazenu pro sebe, a Steve Rubell [majitel klubu] si nechal od Halstona [módního návrháře] radit, koho by měl posadit do té kóje k ní, aby se cítila příjemně.“ Neměla předsudky, a přestože vždycky svou krásou převyšovala ostatní lidi a byla obklopena jen tím nejlepším, nebyla ochotna tolerovat snoby, což znamenalo, že u svého stolu chtěla někoho, kdo ji dokáže pobavit, a nikoli někoho, kdo je jenom slavný.

Přecitlivělost patří k herecké profesi. Aby herci mohli dělat svou práci, musí být v kontaktu se svými emocemi, ale musí si také vypěstovat hroší kůži, aby si dokázali poradit s kritikou a odmítáním, což obojí jde s jejich profesí ruku v ruce. Elizabeth se pohybovala v herecké branži dost dlouho na to, aby se už jako dítě naučila, jak si budovat obranné valy. Nehodlala se od nikoho nechat zastrašovat. Někdy, ve společnosti různých domýšlivců – obojího pohlaví, ale zejména mužů – si uměla vychutnat možnost vykázat je do patřičných mezí. Její syn Chris Wilding se o její sebedůvěře vyjadřoval jako o „něčem na pohled úctyhodném“.

„Procházela životem jako nespoutaná bytost, ne jako někdo, kdo se neustále patlá v tom nebo lituje toho, co se stalo v minulosti,“ říkal. „Hořela jasným plamenem. Myslím si také, že právě toto je jedním z důvodů, proč nejdůležitější a nejtrvalejší milostné vztahy navázala s muži, kteří jí dokázali nepodlehnout, kteří se jí byli s to vyrovnat v charismatu a výkonnosti, s muži jako Mike Todd a Richard, u nichž cítila, že síla jejich osobnosti zastiňuje tu její.“

Vyžadovala věrnost a poskytovala ji na oplátku. Řadu měsíců po tom, co Elizabeth a Eddie Fisher své manželství ukončili, zatímco on sám přiživoval šílenství obklopující Elizabeth a Richarda, Elizabeth na něm pořád ještě záleželo natolik, že jí stálo za to pomoci mu v nouzi. V Elizabethině horské chatě v Gstaadu s ní zrovna byla i její matka Sara, když jednou o půlnoci zazvonil telefon. Aby nevzbudila Elizabeth, protože ta musela vstávat ještě před svítáním a jet do práce, šla sluchátko zvednout Sara.

„Haló,“ řekla Sara tlumeně. Ale na druhém konci drátu bylo ticho. „Haló,“ opakovala.

Nakonec kdosi zaječel: „Zavolej k telefonu Elizabeth!“ Byl to Fisher.

„Elizabeth dávno spí,“ namítla Sara. „Tady jsou dvě hodiny v noci.“

Ale Fisher byl neoblomný. „Dej mi ji k telefonu.“

„Půjdu ji vzbudit v pět ráno. Zavolej potom, Eddie.“

Než stihla položit sluchátko, zařval: „To je pozdě! Musím okamžitě sehnat dvě stě dvacet pět tisíc dolarů nebo mě tady v Las Vegas nějací lidé zabijí, že jsem nesplatil dluh z herny.“

Bylo to pět měsíců po jejich rozvodu a Sarou to nehnulo. „Zavolej jí ráno, Eddie,“ a položila telefon.

Když ráno telefon zazvonil, zvedla ho Elizabeth. Souhlasila, že těch dvě stě dvacet pět tisíc dolarů, dnes by to bylo 1,9 milionu dolarů, zaplatí. Pořád jí na něm záleželo natolik, aby to udělala, a to i poté, co ji drtil v tisku v téže době, kdy ji tepali kritikové za Kleopatru. Neobrátila se k němu zády. Ne, když byl v sázce jeho život.

Ani své přátele nenechávala nikdy ve štychu. Když Lehman navrhl, aby požádala jednoho svého přítele, talentovaného pomocného režiséra, jestli by nezvážil výpověď z projektu, na němž pracoval, a nepřijal nabídku na práci ve štábu filmu Kdo se bojí Virginie Wolfové?, ochotně to udělala a její přítel tu nabídku rád přijal. Ale rozběsnilo ji, když jí Lehman řekl, že to bude muset odvolat, protože Mike Nichols si to rozmyslel. „Chceš po mně, abych udělala něco,“ soptila na Lehmana do telefonu, „co se druhému prostě nedělá. … Pěkněs mě nakrknul, to si teda piš! … Takhle se prostě nemůžeš k lidem chovat.“ Její tušení jí napovídalo, že kdyby její přítel byl slavný, tak by se k němu takhle přezíravě nezachovali.

Nemohla vystát fasádu autority, náboženství nebo čehokoliv, před čím by se měl podle všeobecného předpokladu člověk klanět nebo co by se mělo vynášet na piedestal. Byla přesvědčena o tom, že je správné klást otázky nahlas. A především – byla autentická: měla srdce na dlani. A byla tou, která vždycky přežije: za celý svůj život podstoupila více než čtyřicet operací.

Elizabeth vedla tak pestrý a okázalý život jako žádná jiná filmová hvězda. Žila o několik desítek let déle než Marilyn Monroeová, jediná další herečka, jejíž proslulost se blíží úrovni fenomenální slávy Elizabeth Taylorové. Richard Burton si do svého deníku zapsal, že se lidé skutečně „třásli“, když kráčeli přes místnost podat si ruku s Elizabeth. Údajně to viděl na vlastní oči. Její veřejný život definoval nadbytek. Její motto vždycky bylo Více je více.

Měla nadbytek manželů. Měla nadbytek peněz, zčásti proto, že věděla, jakou cenu má pro filmová studia, a požadovala honoráře v takové výši, v jaké si je zasloužila. Milovala klenoty a měla nadbytek extravagantních šperků (vlastnila nejdražší soukromou sbírku šperků na světě, která obsahovala prsten s diamantem Krupp v brusu asscher o váze 33,19 karátů a obrovskou perlu ve tvaru hrušky o váze 51 karátů známou jako La Peregrina, kterou svého času vlastnil španělský princ Filip II.). Cestovala s nadbytkem zavazadel, zřídka si zapakovala méně nežli dvacet pět kufrů napěchovaných desítkami nočních úborů, kožichů, společenských šatů a kabelek a nadbytek se hodí i k jejím pozdním příchodům, neboť se téměř pokaždé někam dostavila hodiny poté, co ji tam očekávali.

Barbara Davisová, jejíž bývalý manžel Marvin byl svého času ředitelem společnosti 20th Century Fox, vzpomíná, jak na ranči Michaela Jacksona Neverland seděla a čekala s Nancy Reaganovou, až Elizabeth projde pomyslnou uličkou říci své ano Larrymu Fortenskému, svému poslednímu manželovi.

„I Valentino [módní návrhář Valentino Garavani] čekal celé hodiny,“ vzpomínala. „Všichni čekali na Elizabeth.“

Avšak nejvíc ze všeho měla Elizabeth nadbytek empatie. Výraz „empatie“ pochází z německého Einfühlung neboli „v-cítění“ – do angličtiny byl poprvé jako „empatie“ přeložen v roce 1909. Znamená to umět smísit vlastní pocity a vědomí s prožitky někoho jiného, což se Elizabeth dělo zcela přirozeně. Instinktivně vnímala ošidnost a křehkost života. Její nevlastní dcera Carrie Fisherová mínila, že Elizabeth byla obdařena „přebujelou empatií“.

Právě proto věnovala Elizabeth poslední tři desetiletí svého života kampani za skoncování se stigmatem spjatým s HIV a AIDS, onemocněním, které zabíjelo především homosexuály, barevné lidi a uživatele drog na celém světě. V roce 1972 řekla Elizabeth slavnému britskému rozhlasovému reportérovi Davidu Frostovi, že práce herečky se jí vždycky jevila jako „sobecká“. „Uspokojuje vaše osobní ego,“ mínila. Chtěla od svého života něco víc. Když prohlásila: „Raději bych byla dobrou ženou než velkou herečkou,“ myslela to vážně každou částečkou své bytosti. A věděla, že se nikdy nemůže zavděčit všem kritikům.

Online slovník Merriam-Webster definuje ikonu jako „osobu nebo věc všeobecně obdivovanou zejména proto, že má velký vliv nebo význam v určité oblasti“. Elizabeth nikdy nezapadla úplně přesně do jediné oblasti vlivu – na to měla až příliš široký záběr. Pro publikum na celém světě byla ztělesněním Hollywoodu 20. století, a to jak jako herečka, tak jako představitelka kultury, která každých deset let přetváří sama sebe a za svou si ji bere vždy nová generace. V šedesátých letech byli, ona a Richard Burton, vyvrhelové, kteří uchvacovali svět svým nevázaným a extravagantním životním stylem. V té samé době Elizabeth kultivovala své schopnosti jako seriózní herečka a ztvárnila dvě oscarové role. V sedmdesátých letech si vyzkoušela roli manželky washingtonského politika a příležitostně se oddávala hédonismu nočního života ve Studiu 54. A v osmdesátých letech vybudovala své parfémové impérium, jaké nemá ve světě celebrit obdoby, a upozorňovala na bezohlednost a pokrytectví krajní pravice i apatické levice svým bojem za skoncování s HIV a AIDS a všeprostupující a jedovatou homofobií, která při tom vybublala na povrch. Během devadesátých let a v prvním desetiletí nového tisíciletí si Elizabeth ujasnila, na čem v jejím životě jako veřejné osobnosti záleží nejvíc: na prvním místě být aktivistkou, na druhém podnikatelkou, a na posledním herečkou.

V době, kdy se v roce 1958 objevila ve filmu Kočka na rozpálené plechové střeše, byla Elizabeth už sekulární světicí. Reprezentovala hédonismus a skandál, úchvatnou krásu i bolest, lásku i chtíč. Chápala, čeho je symbolem, a v průběhu jejího života byly časy, kdy dokonale splývala se světem předkládanou karikaturou divoké, požitkářské filmové hvězdy, parodií na sebe samu, která dosáhla vrcholu během jejího manželství s Richardem Burtonem. Byly také časy, kdy odmítala naplňovat představy kohokoliv o tom, kdo je; falešných představ takových lidí měla po krk. Ve své knize z roku 1964, Elizabeth Taylorová: neoficiální paměti (Elizabeth Taylor: An Informal Memoir), Elizabeth píše: „Jsem znechucená množstvím mýtů, které se teď přijímají jako fakta.“ Ve své autobiografii se snaží uvádět věci na pravou míru, ale bohužel toho sama na sebe moc neprozrazuje; naučila se střežit si své soukromí do té míry, že dokonce i své pokusy o korekci domněnek jiných lidí podrobuje cenzuře.

Kniha vznikla ve spolupráci s novinářem Richardem Merymanem. Elizabeth z ní vychází jako inteligentní, přemýšlivá a sebevědomá žena, ale zůstává věrná svému odhodlání nenechat nahlížet do svého soukromého života. Něco se však přece jen přiměla prozradit, například odhaluje oponu nad bolestnou izolací spjatou s popularitou dětské filmové hvězdy. V roce 1977, více než deset let poté, co tyto její paměti vyšly tiskem, si zapsala tuto poznámku: „Narodila jsem se jako miminko – žiju naplno a o svém bohatém životě toho později napíšu ještě víc a detailněji. Vzhledem k tomu, že jsem pořád ještě naživu, budu ten příběh vyprávět já a nikdo jiný.“ Vždycky se snažila mít všechno pod kontrolou, přestože to znamenalo, že se nikdy nedostala k tomu, aby sepsala příběh svého úžasného života v celé jeho úplnosti.

Mnohem víc toho prozrazují nepublikované přepisy rozhovorů, z nichž Meryman knihu sestavil. V jednom rozhovoru z roku 1964, který nebyl nikdy zveřejněn, Elizabeth řekla: „Nikdo, kdo mě nezná, nemá právo dívat se na mě skrz prsty, protože tak opovrhuje jen obrazem, který vytvořily stovky jiných lidí, takže nikdo nemá právo něco schvalovat, nebo neschvalovat, protože nemá možnost dozvědět se, jestli to je pravda, nebo výmysl.“

Tím, že si udržovala odstup od toho, jak ji vnímají jiní lidé, si zajišťovala ochranu, aby nebyla tolik pod drobnohledem veřejného mínění – jemuž byla setrvale vystavena vrchovatou měrou. „Ani za mák se nestarám o to, co si o mně lidé myslí. Žiju svůj vlastní život tak, jak si svůj život přeju žít, zodpovídám se lidem, které miluju, a za ně na sebe i odpovědnost beru.“

Elizabeth si byla velmi dobře vědoma toho, že je výjimečně cennou komoditou; bylo jí jasné, že aby v Hollywoodu přežila, musí vytvořit prostor mezi osobou, jíž skutečně je, a osobou, kterou stvořilo studio. „Elizabeth Taylorová, ta slavná, pro mě ve skutečnosti nic neznamená,“ uvedla. „Nemá žádnou hloubku, je to všechno jen na povrchu. … Neznám ty ingredience. Vydělává to peníze. Jedna je z masa a krve a jedna je celuloidová.“ Ale přísně si hodnotu „té celuloidové“ střežila. Když byla v Římě a natáčela Kleopatru, zeptal se jí jeden novinář, které fotografie můžou jít na publikování (trvala na tom, že musí fotografie schvalovat). Vzala si ze stolu ve své šatně nůžky a fotografie, které se jí nelíbily, rozstříhala na kousíčky „tak, aby nikdo nemohl zůstat na pochybách, pravděpodobně“, vzpomínal ten novinář. Svou image měla pod dohledem ona, a nikdo jiný.

Byla si vědoma své ceny. „Dokázala si dělat legraci sama ze sebe,“ říkal její přítel Tim Mendelson, který jí po dvě desetiletí dělal asistenta. „Ale za komoditu ‚Elizabeth Taylorová‘ bojovala zuby nehty.“ Nové voňavky uváděl v té době přednostně na trh obchodní dům Macy’s, a pokud její partneři vystavili parfém s jejím podpisem někde jinde, požadovala okamžitou nápravu.

„Elizabeth Taylorová“ byla značka, a tím, že si Elizabeth hlídala, aby hodnota té značky neklesala, si zároveň otevírala cestu k tomu, aby mohla pomáhat jiným lidem. Mendelson uvedl jeden příklad ze začátku devadesátých let: Elizabeth mu řekla, že si přečetla v novinách článek, který na ni hluboce zapůsobil. Byl to příběh jakési ženy a jejího malého synka, kteří přežívali ve svém autě, a když jim to auto kdosi ukradl, skončili jako bezdomovci. „Najdi tu ženu,“ řekla Mendelsonovi, „kup jí nové auto, dej jí peníze na základní potřeby, najmi pro ni byt na jeden rok a pošli jejího syna do nějaké kvalitní školy.“ A nepřála si, aby se kdokoliv dozvěděl, kdo za tím je. Podle Mendelsona nebyl takový šlechetný čin ze strany Elizabeth ničím neobvyklým. Chtěla pomáhat lidem, kteří to nejvíc potřebovali, a protože si tak obratně hlídala svou identitu celebrity, měla na takovou pomoc prostředky.

Vrcholu své moci dosáhla Elizabeth ve středním věku, během vzácného časového období, kdy nebyla za nikoho provdaná. V roce 1985, když jí bylo třiapadesát let, předsedala benefičnímu banketu Commitment to Life (Vůle k životu), pořádanému neziskovou organizací AIDS Project Los Angeles (APLA), a byla to první velká benefiční akce na světě na podporu boje proti AIDS zaštítěná celebritou. Elizabeth tenkrát dotlačila prezidenta Ronalda Reagana k tomu, že v roce 1987, šest let poté, co došlo ve Spojených státech k ohlášení prvních případů, pronesl svůj první proslov věnovaný výlučně pandemii AIDS. Výraz průkopnice není v tomto kontextu zdaleka výstižný.

Je dobře známo, že byla zakladatelkou nadace pro výzkum AIDS amfAR, což byla první velká nezisková organizace zaměřená na podporu výzkumu onemocnění AIDS. Ale extrémní a heroické úsilí, jaké vynakládala na vlastní pěst, aby svým přátelům zajistila ilegální léčbu a zachránila život jim i své bývalé snaše, která žije s HIV – její lidskost a empatie vůči lidem, s nimiž se nikdy nepotkala – vzbuzují úžas.

V průběhu svého života nashromáždila stovky milionů dolarů na výzkum a péči o pacienty. Doktor Anthony Fauci, který byl v počátcích epidemie ve Spojených státech předním expertem na virus HIV, vzpomínal, jaké to bylo pracovat s Elizabeth. „Byla to taková malá dáma!“ řekl s odkazem na její 157 centimetrů vysokou postavu. „Ale bojovala jako lvice.“

Elizabeth s oblibou říkala mocným tohoto světa pravdu do očí. Na 8. mezinárodní konferenci o AIDS v roce 1992 otevřeně zkritizovala prezidenta George H. W. Bushe za zákaz vstupu do Spojených států namířený proti HIV pozitivním lidem. „Myslím, že prezident Bush nedělá v záležitostech AIDS vůbec nic,“ řekla na velmi dobře navštívené tiskové konferenci. „Vlastně si ani nejsem jistá, jestli ví, jak se AIDS správně vyslovuje.“ Následujícího dne byla její výtka hlavním titulkem v novinách na celém světě.

Mezi svými přáteli měla spoustu homosexuálů, včetně Rocka Hudsona, Montgomeryho Clifta, Jamese Deana a Roddyho McDowalla, s nímž se poznala v roce 1943, když spolu hráli ve filmu Lassie se vrací. Gayové pro ni byli v jejím životě trvalým zdrojem přátelství a lásky. „Nikdo mi to otevřeně neřekl, ale já jsem to věděla,“ říkala. „Monty [Montgomery Clift] to o sobě držel v tajnosti a já jsem věděla, s čím se v sobě pere. Celý život se tím trápil. Snažila jsem se mu vysvětlit, že to není nic strašného. Že ho takhle prostě udělala příroda.“

Když v roce 1993 v rámci předávání Oscarů přebírala Humanitární cenu Jeana Hersholta, měla na sobě jako symbol solidarity červenou stužku HIV a AIDS Awareness vyrobenou ze zlata a rubínů, připnutou k máslově žlutým šatům od Valentina, úchvatný náhrdelník z kopretin z diamantů a chryzoprasu a náušnice od klenotnické firmy Van Cleef & Arpels.

„Přijímám tuto cenu k poctě všech mužů, žen a dětí s AIDS, kteří s neuvěřitelnou udatností bojují o svůj život, těch, jimž se cítím být zavázána, skutečným hrdinům v pandemii AIDS,“ uvedla ve svém projevu. „Jako aktivistka zůstanu i nadále takovým křiklounem, jakým musím být, a s pomocí Boží vytrvám tak dlouho, jak to bude nutné.“

Bojovat za práva gayů v době, kdy být gay bylo v mnoha státech včetně Kalifornie těžkým zločinem, a vést boj ve prospěch pacientů HIV pozitivních a s AIDS dávalo jejímu životu smysl a přinášelo jí to spásu v době, kdy její herecká kariéra skončila.

Bulvár na ní vždycky vydělával a ona neměla možnost ohlídat si, zda to, co se o ní píše, je pravda, nebo jsou to výmysly. Tady měla možnost dělat něco důležitého – a mít pod kontrolou, co a jak se o tom píše a mluví. „Existuje spousta dobrých věcí, které můžete dělat, jste-li slavní,“ říkala Elizabeth. „Když děláte něco, co stojí za to, cítíte se lépe. Celých posledních padesát let jsem strávila tím, že jsem si střežila své soukromí. Byla jsem alergická na svou slávu, dokud jsem si neuvědomila, že ji mohu využívat.“

* * *

Lidé kolem ní vždycky věděli, že je předurčena k něčemu víc než jen k slávě filmové hvězdy. Její druhý manžel, britský herec, krasavec Michael Wilding, žasl nad její odvahou. „Myslím, že nejdůležitější vlastností Elizabeth je, že je nesmírně statečná. Statečná vzhledem k reálnému fyzickému světu, ve kterém žije. Nezalekne se žádného člověka ani zvířete, ani žádné nemoci, která by ji osobně mohla ohrozit. A kromě fyzických strádání, neduhů a podobných věcí se ničím v životě nenechá rozhodit.“ Několikrát málem zemřela. Všeobecně známý je její boj s oboustranným zápalem plic v roce 1961, který vyústil v tracheotomii – akutní chirurgický zákrok na hrdle, aby mohla dýchat a přežila. Když téhož roku získala Oscara, záměrně nepřišla na předávání cen s obvazem, aby svět viděl, co prožila. Svými střety se smrtí k sobě jen o to víc přitahovala pozornost. Na rozdíl od Marilyn Monroeové a Judy Garlandové se Elizabeth dařilo povstat z mrtvých jako bájnému ptáku fénixovi. A tak jako hrdinka v básni Sylvie Plathové „Lady Lazarus“, Elizabeth, když se v roce 1961 vrátila po tom, co se octla na pokraji smrti, přísahala, že vezme svůj život znovu do svých rukou a vytáhne do boje proti lidem, kteří na ni pohlíželi jako na pouhou věc. „Povstávám z popela,“ píše Plathová, „vlasy mám z rudých stuh a žeru muže jako vzduch.“ Šéfové studia, kteří se svého času snažili Elizabeth ovládat, neměli šanci.

V roce 1975, když jí bylo třiačtyřicet let, měla už za sebou bohatý život: dvě zrušená zasnoubení, pět manželů – smrt jednoho z nich ji poznamenala na celý zbytek života – nepočítaně zápalů plic, pár mezinárodních skandálů, zlomenou nohu, neprůchodnost střev, tři prasklé meziobratlové ploténky, akutní zánět průdušek, žilní trombózu, flebitidu, zánět sedacího nervu, oboustranný zápal plic, tracheotomii, tři císařské řezy a údajně i několik pokusů o sebevraždu. „Tohle všechno mám za sebou, bejby,“ říkala. „Já jsem Matka Kuráž. Přehodím si přes sebe svůj sobolí kožich a dotáhnu svůj vůz až do stáří.“

Když jí bylo šedesát pět let, podstoupila operaci mozku, při níž jí byl odstraněn nezhoubný nádor, a měla za sebou operace zad, oka, kolena a nohy, částečnou hysterektomii, spalničky v dospělém věku, dyzentérii a tři operace kyčlí. A k tomu všemu ještě nutno připočíst dvojí pobyt v Centru Betty Fordové, kam se uchýlila, aby se vypořádala se svou závislostí na prášcích a alkoholu. Taková blízká setkání s vlastní smrtelností ji zbavila strachu ze smrti, ale to, čeho se vždycky obávala, byla fyzická bolest.

Zažila si nezměrné fyzické utrpení. Hluboká, všespalující láska, jaká ji vázala k Mikeu Toddovi a Richardu Burtonovi, měla za následek duši drtící žal. Ale Elizabeth dokázala ta muka nasměrovat do něčeho smysluplného. „Myslím, že míra soucitu, jaký projevovala, odpovídá míře bolesti, jakou zakoušela,“ vyjádřila se její přítelkyně Demi Mooreová.

* * *

Elizabeth vyrůstala v podmínkách hollywoodského studiového systému, kde byl život herce plně pod kontrolou lidí z vedení studia. Měla podepsanou smlouvu se společností Metro-Goldwyn-Mayer (MGM) a pracovala pro ni sedmnáct a půl roku počínaje filmem Lassie se vrací z roku 1943 až po Telefon Butterfield 8 ze šedesátých let a – alespoň na povrchu to tak vypadalo – zvládala despotický vliv své matky a citové vydírání ze strany studia s grácií.

Měla vrozenou skoliózu, dvojité vychýlení páteře. Chronických bolestí zad, které se ještě vystupňovaly, poté co během natáčení filmu O Velkou cenu spadla z koně a někdy byly vysloveně vysilující, se nikdy zcela nezbavila. O podstatné části jejího života se rozhodlo už v jejím raném věku, kdy začala jako smluvní herečka. Vzhledem k tomu, že byla cennou komoditou, každý její rozmar byl uspokojen a o každém jejím neduhu se vzápětí dozvěděl celý svět. „Byla to chodící, živá chemická laboratoř,“ vyjádřila se jedna její přítelkyně. Elizabeth brzy pochopila, že onemocnět je někdy jediný způsob, jak se může vyvléknout z práce nebo na sebe upoutat pozornost rodiny a filmového studia. Když byla nemocná, byla člověk, a nikoliv komodita. Ale v hloubi svého nitra velmi dobře věděla, že to, o co se její zaměstnavatelé doopravdy zajímají, jsou jen a jen peníze. „Mohla by klidně hrát třeba dceru hraběte Draculy a pořád by se za ní do kina táhly davy,“ konstatoval spoluzakladatel společnosti MGM Louis B. Mayer o pokladních tržbách za Elizabethiny filmy.

„Upozornit na sebe každopádně uměla. Nejlepší způsob, jak toho dosáhnout, byl vystoupit na pódium a být tam tou mimořádnou osobností, za niž ji všichni považovali,“ řekl George Hamilton, s nímž nějakou dobu udržovala milostný poměr. „Jiný způsob byl vlézt si do postele a být nemocná. Dokázala si vymoci, co chtěla, a klidně si třeba i způsobila nějaké zranění, jen aby na sebe upoutala pozornost ostatních.“ Sama Elizabeth přiznávala, že její mentální stav je neoddělitelně spjatý s její fyzickou kondicí.

Není snadné mít pochopení pro ženu, která měla, pokud jde o hmotný majetek, všechno, co si jen lze představit, počínaje diamantovým prstenem o váze 69 karátů, přes jachtu a konče zeleným Rolls-Roycem. Jenže dokonce i takovému Andymu Warholovi, který se obklopoval celebritami a fascinoval ho fenomén slávy, připadalo, že v případě Elizabeth je to všechno už přes čáru. V deníkovém záznamu z 29. dubna 1986 popisuje benefiční akci na pomoc lidem s HIV a AIDS v Javitsově centru v New Yorku. Dostavila se Elizabeth a okamžitě se k ní nahrnuli fanoušci a fotografové.

Warholova přítelkyně neskrývala údiv. „Co musí člověk udělat, aby byl takhle slavný?“ otázala se nahlas. Warhol se pak díval, jak dav Elizabeth „vleče přes sál a potom se na ni všichni ti fotografové sesypali a zavalili ji a drtili ji, a když na ni vypotřebovali všechny filmy, normálně ji odkopli a nechali ji tam stát, samotnou, prostě dostali, co chtěli. Byl to zvláštní pohled“. Ovšem i Warhol ji využil. Ikonická série sítotiskových portrétů, které vytvořil z propagační fotografie Elizabeth z filmu Náhle minulého léta, byla v jasných kontrastních barvách vyvedeným symbolem dobového ideálu ženství a pomohla mu k jeho vlastní slávě.

Elizabeth věděla, že životnost hereček, zejména těch, jejichž popularita je založena na tom, jak vypadají, je v Hollywoodu krátká. Věděla, že její mládí a krása jsou pomíjivé, a kladla si otázku, co se s ní stane, až obojí vyvane. V roce 1949 vyšel v časopisu Life titulní článek, v němž se jeho autor zaměřuje na to, s jakým chvatem filmová studia podepisují smlouvy s mladými herci. „Jedno studio se přece jen chová méně zbrkle než většina ostatních, a to je Metro-Goldwyn-Meyer [sic],“ píše se v článku. „Je to proto, že v MGM už jeden klenot vysoké ceny vyhmátli, skutečný hvězdný safír. Je jím Elizabeth Taylorová. … Ve svých sedmnácti letech, s postavou vysokou 164 centimetrů [ve skutečnosti měřila 157 centimetrů], o váze 51 kilogramů, je Elizabeth Taylorová velká krasavice.“

Její ostražitost, pokud jde o využívání, a její nevázanost, když byla ve společnosti svých opravdových přátel, měly kořeny právě v těch dobách, kdy si jako mladá dívka víc než co jiného přála vyhovět své perfekcionistické matce. Svědectví o tom podává Elizabethina vnučka Laela Wildingová vzpomínkou, jak si se svou babičkou pouštěly film O Velkou cenu.

„V jednu chvíli to babička zastavila a řekla: ‚Tuhle scénu jsme museli točit znovu, protože zpoza kamery se dívala moje matka. Nelíbilo se jí, jak něco držím, protože jí připadalo, že moje ruka vypadá jako tlustá.‘“ A to ještě nic nebylo ve srovnání s tím, jak si z její kolísavé váhy celá léta utahovala Joan Riversová a jak ji parodovali v televizní show Saturday Night Live. „Představte si, že by vás celý život pořád někdo jen posuzoval a kritizoval,“ uvažovala Wildingová. „Co má člověk dělat? Musíte si vypěstovat hroší kůži, abyste přežili, asi i posílit své vlastní ego a možná také tlumit svou přecitlivělost.“

„Být ženou v té době rozhodně nebyl žádný med,“ konstatovala další Elizabethina vnučka, Naomi Wildingová. „Dostávalo se jí tolika poct, dělala spoustu věcí, za něž sklízela obdiv, a přesto musela neustále čelit kritice za to, jak vypadá…“

Jednou z příčin, proč si Elizabeth tolik cenila svého soukromí, byla neutuchající pozornost, jíž byla vystavena. „Moc fotografií, na kterých jsem s babičkou, nemám,“ konstatovala Naomi, která bydlela u Elizabeth v jejím domě v Bel Air od roku 2000 do roku 2002. „Žádné fotky jsme nepořizovali, protože jí záleželo na tom, aby na fotografiích vypadala tak, jak si přála vypadat, a my jsme to respektovali. Fotografovali jsme se, jen když o tom předem věděla a mohla se na to připravit. Dělali jsme to z velké úcty k ní, chápali jsme, že má pořád nějaké slídily v patách. Muselo to vždycky být za podmínek, které stanovovala ona sama.“

* * *

Mike Todd a Richard Burton v knize vystupují pod svými křestními jmény, protože patří k osobnostem, které Elizabeth v životě ovlivnily nejvíc. Kromě nich ještě také její rodiče Sara a Francis Taylorovi, Debbie Reynoldsová, Montgomery Clift, Rock Hudson a James Dean. Každé manželství pro ni bylo šancí začít znovu a jinak. Jako manželka Nickyho Hiltona byla mladou herečkou plnou ideálů. Po boku dalšího manžela, Michaela Wildinga, byla ženou hledající bezpečí. Jako manželka Mikea Todda byla na nikdy nekončící výpravě za dobrodružstvím. V manželství s Eddiem Fisherem se snažila vzkřísit Mikea k životu. Jako manželka Richarda Burtona byla jednou polovinou nejslavnějšího hvězdného páru dvacátého století. Po boku Johna Warnera se pokoušela hrát roli oddané manželky významného politika. A vztah s jejím posledním manželem, Larrym Fortenským, měl podobu vztahu mezi učitelkou a žákem. Když byla v partnerském vztahu, cítila se jistější v kramflecích, ale roli, v níž toho ve skutečnosti dokázala nejvíc, nalezla v době, kdy byla sama.

Řídila se poselstvím, z něhož si mnozí z nás nikdy nedokáží odnést poučení: život je krátký a měli bychom ho žít naplno. Její přítel John Travolta se o tom vyjádřil bez obalu: „Nestyděla se za své city ke svému muži – ať to byl v kterékoliv době, kdo to zrovna byl. Milovala muže, do něhož se zamilovala, a nijak se tím netajila. Lidé, kteří jsou skutečnými feministy nebo feministkami, se nesnaží feministy být, prostě jimi jsou. Jste-li na takové úrovni, nemusíte se nikterak přemáhat – není k tomu zapotřebí žádné úsilí. Jste žena, která je nejlépe placenou herečkou na světě, jste žena, která vede hnutí za boj proti AIDS, jste žena, která je vdaná a má děti a je držitelkou dvou Oscarů za nejlepší ženskou roli. Prostě to takhle máte.“

Elizabeth byla vždy zastánkyní ženské emancipace a přivítala dramatický posun v šedesátých letech, kdy se v americké kultuře dostala do centra pozornosti ženská a občanská práva. V roce 1964 vystoupili Elizabeth a Richard spolu se Sidneym Poitierem, Dukem Ellingtonem, Lenou Horneovou a dalšími prominentními občanskoprávními aktivisty v televizní show „Freedom Spectacular“ ve prospěch Národní asociace pro povznesení barevných lidí (N.A.A.C.P.). Pořad vysílaný po celých Spojených státech připomínal desáté výročí od rozhodnutí Nejvyššího soudu o protiústavnosti segregace v amerických školách. Benefiční akci moderovali Ed Sullivan a Sammy Davis jr. a vybrané finanční prostředky byly použity na kauci pro demonstranty za občanská práva, kteří byli uvězněni na Jihu. Elizabeth přečetla báseň od Langstona Hughese, představitele takzvané harlemské renesance. V roce 1970 společně s Richardem přispěli do Fondu právní obhajoby sociálního hnutí Černý panter a Elizabethin boj proti morálnímu vylučování pacientů HIV pozitivních a s onemocněním AIDS v osmdesátých letech byl v souladu s jejími, v raném věku přijatými postoji proti sociálním předsudkům. Tyto postoje zahrnovaly její přesvědčení o nutnosti přijetí přísnější zbraňové legislativy ve Spojených státech. Desítky let před tím, než střelba ve školách začala narušovat (a nakonec zcela rozdrtila) pocit bezpečí a jistoty Američanů, uveřejnila Elizabeth celostránkový inzerát v New York Times, v němž vybízela k akci po vraždě Roberta F. Kennedyho v roce 1968. A využila svého vlivu a získala do něho podpis dalších více než sta celebrit. Další inzerát s výzvou ke kontrole zbraní uveřejnila v celonárodních denících, když byl v roce 1981 postřelen a málem zemřel prezident Ronald Reagan.

Elizabeth byla feministkou intuitivně. Patriarchát zpochybňovala, kde mohla, počínaje šéfy filmových studií a konče prezidenty, a měla za to, že role hospodyně a matky nemusí pro každou ženu představovat vytoužený ideál. Okázalé předvádění vlastní sexuality rozhodně nebylo Elizabeth vlastní, ale byla zvěstovatelkou kulturních změn, které měly nastat. Měla sexuální autonomii ještě dřív, než došlo k sexuální revoluci šedesátých let. Nečinila takové veřejné proklamace, jimiž se definovaly feministky z generace, která přišla na svět v rámci populační exploze po druhé světové válce. Místo toho žila svůj život jako sebevědomá žena, které se daří v mužském světě. Jako feministické aktivistky Bella Abzugová, která byla Elizabethinou přítelkyní a Elizabeth ji podporovala v její politické kariéře, a spisovatelka Betty Friedanová, i Elizabeth byla zastánkyní stejných odměn mužům i ženám za tutéž práci, brala se za zpřístupnění antikoncepce a skoncování se sexuálním obtěžováním a domácím násilím. Feministky chtěly změnit zastaralé stereotypy a Elizabeth byla příkladem ženy, jež dokázala uspokojovat své potřeby ve svém osobním životě i ve své kariéře.

V bestselleru Feminine mystique z roku 1963 Betty Friedanová uvádí: „V roce 1960 se tento problém, který neměl žádné jméno, vyhrotil a na obrázku dokonalé a přešťastné americké hospodyňky udělal nehezkou šmouhu.“ Ne všem ženám vyhovovalo zůstat doma a starat se o domácnost a děti a v Elizabeth spatřovaly ženu, která touží po vzrušení a romantice a která věří, že si každý zaslouží žít svůj život tak, jak se sám rozhodne.

Elizabeth nikdy nesoudila druhé lidi a z tohoto svého postoje nikdy neustoupila ani o píď. Možná to bylo proto, že ji samotnou stále posuzovali a kritizovali lidé, kteří se s ní nikdy ani nesetkali. V roce 1963 si na ní jedna žena vylila zlost za to, že opustila Eddieho Fishera a zamilovala se do Richarda Burtona. Ten dopis, adresovaný vlivné bulvární novinářce Heddě Hopperové, je pouze jedním příkladem z přívalu jedovatých kritik, které se na Elizabeth v té době snášely. Pisatelkou toho dopisu byla žena, kterou štvalo, že si Elizabeth o sobě patrně myslí, že si zaslouží velkou lásku: „Jsem si jistá, že takové milostné románky by se nerozhořely, kdyby k nim Liz nedala podnět, a když vidí, jaké neštěstí působí, měla by sama ten vztah ukončit. Jen dokazuje, že má celou tu věc na svědomí ona. Našly by se mnohem významnější ženy než ona, které se v zájmu konání správné věci musely vzdát lásky.“

Po dvou týdnech uveřejnila Hopperová odpověď. „Máte pravdu,“ napsala. „Zasloužila se [Elizabeth] o ponížení žen v dnešním světě víc než kterákoliv milenka kteréhokoliv krále, a přesto je stále vynášena jako velká krasavice a herečka. Já nicméně věřím, že dokáže-li se po tolika láskách zase zamilovat, musí být zamilovaná doopravdy a nefalšovaně.“

Elizabeth se dopouštěla chyb tak jako každý třeba tím, že důvěřovala nesprávným lidem a zamilovávala se do nesprávných mužů. Lecčeho litovala, ale odmítala si výčitky připouštět, protože chápala, že k plnému životu patří i hluboký žal. „Nejhorší ze všeho,“ říkala, „je otupělost.“ Její život je definován jejím člověčenstvím: mohla ji zmáhat i slabost, ale měla odvahu; byla zahleděná do sebe, ale uměla být i obětavá. Vychutnávala si život všemi smysly. „S Richardem Burtonem,“ napsala, „jsem žila svou vlastní vybájenou, vášnivou fantazii.“ Z jídel zbožňovala smažené kuře a libovala si v dekadentních dezertech a kaviáru, pila šampaňské a ráda si dala sklenku Jacka Danielse, nechávala se obdarovávat mimořádně drahými šperky a milovala milování.

Elizabeth a Richard byli první slavný hvězdný pár s vlastní přezdívkou, dávno před superpárem „Brangelina“, a celý svět je až do konce jejich života znal jako „Liz a Dicka“. Richardův bratr Graham Jenkins vzpomínal, jak si ti dva spolu povídali téměř každý den ještě i dlouho poté, co se rozvedli. „Nemohl žít s ní, a nemohl žít bez ní.“ I když se oba přestěhovali jinam, Elizabeth se provdala za senátora Johna Warnera a Richard se oženil s britskou modelkou Suzy Huntovou a později s asistentkou produkce Sally Hayovou, Elizabeth ze sebe dostat nedokázal. „Elizabeth,“ řekl třeba, „dones mému bratrovi drink.“ Jenkins vzpomínal, jak mu bylo trapně a musel Richardovi připomenout, že to není Elizabeth, komu to říká.

„Ano,“ řekl Richard s omluvným úsměvem, „jistě. Pořád mám ještě tu ženskou v hlavě.“

Sally Burtonová to nahlížela z docela jiné perspektivy. Je jasné, že když Elizabeth v roce 1983 přijala nabídku účinkovat na Broadwayi ve hře Noëla Cowarda Soukromé životy, v níž hráli s Richardem hlavní role rozvedených manželů, kteří se po letech setkávají, oba na svatební cestě se svými novými partnery, měla v plánu dát se s Richardem opět dohromady.

„Považovala to za válku, v níž si myslela, že vyhraje,“ vzpomínala Sally Burtonová. „Richardovi velští příbuzní se mi svěřili, že Elizabeth jim řekla, že dostane Richarda zase zpátky. Byla přesvědčená, že se vezmou potřetí. Nehodlala od toho upustit.“

Elizabeth požádala Richarda, aby se během doby, kdy bude Cowardova hra na repertoáru, se Sally ještě neženil. Ale on si Sally stejně vzal – možná natruc. „Svým způsobem dala Elizabeth svůj záměr najevo, hodila mi rukavici a já jsem ji zvedla,“ uvedla Sally v roce 2021.

* * *

Bitva o Richardovo srdce byla stejně aktuální jako před čtyřiceti lety. Elizabeth byla silná, chytrá žena, která dokázala bojovat za sebe i za druhé lidi a nenechala si kydat hnůj na hlavu. Ve světě kultury jí trvale náležela pozice první dámy, ale takové, která je víc než jen manželkou politika. Byla zkrátka tou, která si nárokuje hlavní roli. Ne vedlejší.

Když byla provdaná za republikánského senátora Johna Warnera z Virginie, dostala nabídku vstoupit do Klubu manželek členů 96. Kongresu USA. Po celá léta manželky senátorů smotávaly obvazy pro Červený kříž a vyráběly panenky jako dárky pro děti v místních nemocnicích. Je věru těžké představit si nejslavnější filmovou hvězdu 20. století, držitelku dvou Oscarů ověšenou smaragdy a diamanty, že by ji mohla uspokojit nějaká vedlejší role mezi ostatními manželkami senátorů. Ale poctivě se o to pokoušela.

John Warner, který žil z Elizabethiných sedmi manželů nejdéle, se nechal slyšet, jak moc pro něho Elizabeth znamenala ještě i po tom, co zemřela, a jak nesmírně si přál, aby někdo odvyprávěl její životní příběh tak, jak se skutečně odehrál. Jak vysvítá z rozhovorů počínaje jejími čtyřmi dětmi a konče celebritami, které ji velmi dobře znaly, včetně její poslední hvězdné lásky, herce Colina Farrella, lidé, kteří byli Elizabeth blízcí, vědí, že byla někým více, než za koho je všeobecně považována.

Elizabeth vždycky vydělávala víc peněz než její manželé, a to přitom žila ještě v době, kdy vůbec nebylo obvyklé, aby byla žena matkou a zároveň chodila do zaměstnání. Byla to lvice, která chtěla hlídat a chránit tolik lidí – hlavně ty, které považovala za outsidery – že si její vlastní děti někdy připadaly opomíjené. Život jejích dětí byl, slovy jejího druhého syna Chrise Wildinga, „přizpůsobený rytmu jejího života“ víc, než bylo záhodno. Když byly ještě hodně malé a Elizabeth byla provdaná za Richarda Burtona poprvé, děti věděly, že v sobotu a v neděli dopoledne musí být zticha, protože jejich matka a nevlastní otec se s největší pravděpodobností vzpamatovávají z šeredné kocoviny.

Elizabeth o sobě vždycky říkala, že není žádná domácí puťka, třebaže po tradičním životě ženy v domácnosti prahla ze všeho nejvíc. Chris Wilding popisuje jeden výlet, který spolu podnikli do jakéhosi srubu v lese v době, kdy jí táhlo na sedmdesátku, a s jakým potěšením šla na veřejné záchodky na parkovišti pro kamiony.

„Bylo to takové to místo, kde je kromě stojanů a myčky i restaurace, pěkně zařízený obchod, sprchy a kaple. A bylo tam plno lidí. Doprovodil jsem ji k dámským toaletám, před nimiž byla obstojně dlouhá fronta. Svěřila mi svou kabelku a podala mi Sugar (svého psa) a já jsem jí řekl, že až bude hotová, budu na ni čekat v obchodě. Předpokládal jsem, že jí to bude chvíli trvat, takže jsem se snažil udělat neviditelným za vysokými regály s bramborovými lupínky a jinými pochoutkami – s tou kabelkou a mrňavým, chlupatým designovým psíčkem v náručí jsem si v té baště nabouchaných kamioňáků připadal jako nahý v trní. Najednou tím všeobecným mumrajem prorazil její charakteristický chechot. Nakoukl jsem přes svou obrannou brambůrkovou věž a spatřil jsem, jak si podává ruku a mává a loučí se s nějakými děvčaty ve frontě před záchodky. Jakmile ji poznaly, daly jí samozřejmě ve frontě přednost, takže je mohla všechny předběhnout a teď, když odcházela, svým novým kamarádkám děkovala.“

Když se spolu setkali v obchodě, kde na ni čekal, chovala se, jako kdyby se – jeho vlastními slovy – „octla před nebeskou branou“. Vrhala se na pytlíky s nezdravou stravou a nadšeně vykřikovala: „Koupíme si tady tohle! Ach, a ještě si musíme koupit pár těchhle!“ Nákupní košík byl ve chvilce plný po okraj. „Nakupovat v sámošce je pro vás, stejně jako pro mě, naprosto rutinní záležitost: jdete dovnitř, transakce proběhne a jdete zase ven. Odfajfkováno. Pro mou matku to ale byla úplně nová zkušenost, a i když jsem v duchu obracel oči v sloup nad tím, jak povyšovala něco tak všedního na ‚ty ani nevíš, jaká je to zábava‘, uvědomil jsem si, co ve svém uzavřeném, izolovaném světě postrádá a – třebaže to bylo všední – dokázal jsem to v tu chvíli ocenit.“

Byla nadpozemsky krásná, měla drsný smysl pro humor a byla obdařena schopností vidět za bublinu, do níž ji umístili, když byla ještě malé dítě. Podle Colina Farrella, který se s ní sblížil během posledních dvou let jejího života, bylo Elizabethino herectví odrazem toho, kým ve skutečnosti byla: „Byla upřímná, hrubá, brutální a bizarní, ženská, jemná i agresivní, laskavá, něžná a vřelá i jízlivá. Byla všezahrnující.“

Dějství I

Nejkrásnější stvoření

Třicátá, čtyřicátá a padesátá léta

Vím, že mám štěstí. Vím, že když nosím krásné šaty od Diora, šperky a mám krásně upravené vlasy, mám z pekla štěstí.

Elizabeth

1

Zrodila se hvězda

Milá mami,

doufám že se ti má píseň líbí. Mami nechtěla sem udělat to co sem dnes udělala ALE nebudu se ti za to omlouvat Dokážu ti že sem hodná holčička protože Bůh mi pomůže být hodná.

Ach já tě mám moc ráda.

Tvoje Elizabeth

Vzkaz, který (včetně hrubek) napsala Elizabeth své matce v roce 1939, Když jí bylo sedm let

Elizabeth Rosemond Taylorová se narodila 27. února 1932 v Londýně americkým rodičům: její matka byla Sara, herečka, která používala umělecké jméno Sara Sothernová, a její otec se jmenoval Francis a byl to obchodník s obrazy. Elizabeth dostala jméno po Sařině matce, Elizabeth Ann Wilsonové, která se narodila v roce 1864. Sara měla herecký talent – který po ní zdědila její dcera – a tvrdila, že mezi jejími předky byla skotská královna Marie Stuartovna.

Sara a Francis měli ještě syna, narodil se jim o dva roky dřív, dali mu jméno Howard a Sara se tentokrát modlila, aby to bylo děvčátko. Byla oddanou stoupenkyní hnutí křesťanské vědy a věřila, že Bůh je neustále přítomen a naslouchá jejím modlitbám. Když Sara čekala svého syna, radila jí její matka, aby si vkládala do mysli „krásné myšlenky“, následkem čehož porodí krásné miminko. Sara se domnívala, že přesně takto se to i potvrdilo. Vzpomínala, že když se Howard narodil, vypadal jako „andílek od Botticelliho“, měl kudrnaté blond vlásky a světle modré oči. Onoho chladného únorového rána v Londýně v roce 1932 byly její modlitby také vyslyšeny – i když ne tak docela.

„Je dokonalá?“ zeptala se Sara.

„Ano, dokonalá,“ odpověděla sestra.

„Krásná?“ ptala se Sara dál.

„Ano, krásná,“ řekla jí sestra.

„Má hodně vlasů? Jsou světlé nebo tmavé?“ chtěla vědět Sara.

„Má spoustu vlasů – tmavých vlasů,“ informovala ji sestra.

Ale když čerstvě narozenou Elizabeth Taylorovu, zabalenou do kašmírového šálu, předala její matce, Sara se dočista zhrozila. „Měla vlasy dlouhé a černé. Uši měla zarostlé hustým černým chmýřím a přerůstalo jí až po strany hlavy. Její nos vypadal jako zvednutý knoflík a ten malý obličejík měla tak svraštělý, že to vypadalo, že se jí snad nikdy nevyhladí.“ Tohle byl výsledek všech těch „krásných myšlenek“? Říkala si, jestli to třeba není trest za to, že svému dítěti v děloze nevěnovala dost pozornosti.

„Od toho dne,“ napsala, „jsem si ji každý den brala do náruče a prosila jsem Boha, ať jí, prosím, nenechá ty chlupy růst všude tam, kde by být neměly – prosím, ne v uších, na pažích a na zádech! Pro mě se stala tím nejkrásnějším miminkem na světě – a neskutečně mě rozčilovalo, když se na ni přítelkyně dívaly a říkaly: ‚Chudák holčička. Není to smůla, že se nenarodila jako kluk a Howard jako děvčátko?‘“ Elizabeth měla ještě deset dní po porodu pořád zavřené oči, obličej měla porostlý černými chloupky a celé tělíčko poseté červenými skvrnami.

Sara, která byla trochu povrchní, možná až moc, se modlila, aby se vzhled její dcery vylepšil, a ono se to také, samozřejmě, stalo a navíc naprosto mimořádným způsobem. Mluvit začala Elizabeth, až když jí byl víc než rok – na rozdíl od Howarda, který začal mluvit ještě před dosažením šestého měsíce – a bylo to takové to mluvení a žvatlání zároveň. „Ty chlupy z paží, zad a očí jí dávno slezly a jako by se celá příroda upnula na to, aby ji udělala co nejkrásnější! Oči se jí zvětšily,“ napsala Sara v seriálu, který vycházel pod titulem „Má dcera Elizabeth“ v časopise Ladies’ Home Journal. „Dlouhé černé řasy z obou stran očí tvořily stinné rámy pro ty hluboké modré tůně.“ Když jí byl rok a půl, byla Elizabethina transformace dokončena. Sara si dala záležet, aby tu proměnu z housenky v motýla náležitě vetkala do vyprávění o životě své dcery.

Elizabethina krása se stala tím, co ji definovalo a někdy i trápilo. K jejím nejranějším vzpomínkám z dětství patřilo, jak strčila prst do elektrického krbu. „Fascinovala mě ta rudá barva,“ řekla Davidu Frostovi v roce 1972, „a přilezla jsem k němu po čtyřech, strčila do něj prst a zjistila jsem, že když je něco barevné a líbí se vám to, nemusí to být vždycky jen krásné, ale že je s tím spojená i bolest.“

Elizabethini rodiče se seznámili v Kansas City ve státě Kansas. Znali se a přátelili od dětství. Ztratili spolu kontakt, když se Francis přestěhoval do New Yorku a nastoupil do práce ke svému strýci, multimilionáři Howardu Youngovi, který byl obchodníkem s obrazy a vlastnil proslulou Newyorskou galerii, a Sara se vydala na hereckou dráhu. Změnila si příjmení z Warmbrodtová na Sothernová a poté, co se svou matkou prolistovala telefonní seznam ve snaze nalézt vhodný umělecký pseudonym, vypustila písmeno h v křestním jménu „Sarah“. Její nejúspěšnější rolí byla Mary Margaret, dvanáctiletá invalidní dívenka bez domova ve hře Channinga Pollocka Blázen (The Fool). Její postava se na konci třetího dějství uzdraví. Nikomu podle všeho nevadilo, že Saře bylo šestadvacet. Uchovávala si dopis z královského paláce z roku 1924, v němž se psalo, že Jejímu Veličenstvu královně se její jevištní výkon líbil. Ale později Sara napsala: „Mé herecké časy a veškeré pomyšlení na kariéru vzaly rázný konec, když se ze mě stala paní Taylorová, manželka Francise Taylora, což bylo přesně tak, jak to mělo být!“

S Francisem se po mnoha letech znovu potkali v roce 1927 na Mayfair Ballu, okázalém plese pořádaném v hotelu Ritz-Carlton v New Yorku. Sara, která měla velké tmavé oči a vlasy sčesané do módního drdolu, dospěla toho večera k poznání, že nalezla muže, za něhož se provdá. Během dvou týdnů se zasnoubili. Tím, kdo to navrhl, byla Sara. Když se Francise, který byl ve srovnání s ní zdrženlivější, zeptala, proč ji ještě nepožádal o ruku, řekl jí, že si myslel, že je „moc velká hvězda“.

Taylorovi se vzali a žili si jako boháči díky velkorysosti dvou dobrodinců, strýce Howarda a člena parlamentu za britskou Konzervativní stranu Victora Cazaleta. Sara se šikovně spřátelila s Cazaletovou sestrou, když v Londýně účinkovala v jedné hře. Cazalet jim dokonce poskytl rekreační dům na víkendy. Francis si myslel, že Sara se nechala omámit Cazaletovým bohatstvím a vlivem, a dokonce ji podezíral z nevěry. Když Francisův strýc nabídl svému synovci možnost vést jeho galerii v Londýně, přestěhovali se Taylorovi přes oceán. Bydleli na předměstí Londýna, v Hampsteadu. Jejich dům stál na Wildwood Road naproti parku Hampstead Heath a patřila k němu také udržovaná zahrada s metr vysokými žlutými tulipány, fialovými maceškami a terasovitým rosariem, které se svažovalo k vřesovišti a tenisovému kurtu. Říkali tomu tam Heathwood.

Cazalet byl Elizabeth za kmotra a pomohl jim zařídit si život ve stylu vyšších společenských vrstev, což mimo jiné zahrnovalo šoféra, dvě služky a chůvu. Elizabeth trávila s rodinou víkendy a letní měsíce v kouzelném cihlovém hostinském domku ze šestnáctého století porostlém zeleným mechem. Říkalo se tomu tam Little Swallows (Vlaštovičky). Dům se nacházel na pozemcích Cazaletovy venkovské usedlosti Great Swifts u Cranbrooku v hrabství Kent, zhruba sto kilometrů od Londýna. Cazalet, který rovněž patřil ke stoupencům hnutí křesťanské vědy, si se Sarou rozuměl na spirituální úrovni. Trávili spolu dlouhé hodiny četbou knih zakladatelky hnutí Mary Bakerové Eddyové. Francis k vyznavačům křesťanské vědy nepatřil, a zatímco Sara nedovolovala podávat svým dětem léky – stoupenci křesťanské vědy věří, že modlitba disponuje silnějšími léčivými prostředky nežli medicína – on sám pro sebe občas nějaké do domu propašoval. Sařina oddanost křesťanské vědě se ještě vystupňovala, když se Elizabeth, jíž byly v té době tři roky, uzdravila po několika týdnech strávených v posteli s vysokými horečkami a vážnou infekcí v uchu.

Sara proseděla u Elizabeth celé noci. Když Elizabeth poprosila svou matku, jestli by k ní do ložnice nemohla přivést Cazaleta, aby si k ní také sedl, Sara vzpomínala na léčivou moc jeho modliteb. „Victor se posadil na postel, vzal ji do náruče a vyprávěl jí o Pánu Bohu. Dívala se mu těma svýma velkýma modrýma očima pátravě do obličeje, nasávala každé jeho slovo, věřila mu a rozuměla tomu, co jí říkal. Místnost naplnil nádherný pocit pokoje. Položila jsem si hlavu na bok postele a poprvé po třech týdnech jsem usnula. Když jsem se probudila, Elizabeth tvrdě spala. Horečka klesla.“

Téhož roku, když jí byly tři, věnoval Cazalet Elizabeth koně plemene New Forest Pony. Byla to klisna, jmenovala se Betty. Byla to nejhezčí doba jejího života, svěřila se Elizabeth o mnoho desítek let později, protože to bylo jen tehdy jedenkrát, kdy jí bylo dovoleno být dítětem. Nesmírně ráda se projížděla po svěžích loukách a milovala „tu izolaci, tu samotu, společnost zvířete … je to úžasná terapie svého druhu“.

Tehdy Sara také poznala, že Elizabeth je ve zvláštním spojení se zvířaty. Jednou Betty shodila Elizabeth a Howarda ze hřbetu přímo do žahavých kopřiv. Sara vzpomínala, jak Elizabeth vstala, potom „se položila tělem na Bettyin holý hřbet, ovinula jí paže kolem krku a po celou dobu, co jely přes pole, na ni pořád mluvila, zatímco my jsme jen stáli a zírali na to s ústy dokořán. Od toho dne byly kamarádky. Právě to, jak si uměla ‚ochočit‘ koně (nebo jakékoliv jiné zvíře) vedlo nakonec k tomu, že hrála tu roli Velvet“, Elizabethinu osudovou roli Velvet Brownové ve filmu O Velkou cenu.

Těch dávných dnů, které trávila na venkově sama, jen se svým koněm, si Elizabeth cenila nejvíc. „Když jsem začínala hrát ve filmu, bavilo mě prostě jen hrát si se psy a s koňmi,“ říkala. „Jakmile jsem jela na koni, cítila jsem se volná a svobodná, protože jako dítě jsem byla do té míry pod kontrolou rodičů a filmového studia, že když jsem byla na koni, mohla jsem si spolu s ním dělat, co jsem chtěla.“

Svého staršího bratra Elizabeth zbožňovala a vřelý přátelský vztah si mezi sebou udrželi až do konce jejího života. Oba měli vlastnosti, které na sobě navzájem obdivovali. Elizabeth na Howardovi jeho svobodného ducha, Howard na Elizabeth její odhodlání. Ráda se chodila dívat na bratrovy boxerské zápasy a výskala nadšením, když zasadil svému soupeři levý hák do brady. Dokonce přemluvila své rodiče, aby jí pořídili boxerské rukavice, a chtěla po Howardovi, aby se na ní před zápasem trénoval. Bavilo ji hrát roli odvážné sestřičky. „Vyrazila proti němu vší silou a vztekala se, když jí to nevrátil pořádnou ranou,“ vzpomínala Sara. „Ječela na něho: ‚Přidej, přidej! Prašti mě pořádně, Howarde!‘ Musel ji v podstatě knockoutovat, aby byla spokojená.“ I tak ji ale škádlil tak jako každý starší sourozenec a Elizabeth nesnášela přezdívku „Liz“, protože říkala, že jí to zní jako kdyby na ni někdo syčel – Lizzzz – a taky proto, že Howard jí s oblibou říkával „Lizzie the Lizard“ (Ještěrka Lizzie) podle jednoho televizního seriálu pro děti.

Sara si všimla, jaký efekt má na lidi Elizabethina krása, a dělala všechno pro to, aby její dcera dostávala co nejvíc příležitostí přicházet do kontaktů s příslušníky elity. Zapsala ji do tanečních kurzů v prestižní Taneční škole Marguerite Vacaniové, jimiž prošly dvě generace britské královské rodiny. Když bylo Elizabeth tři a půl roku, účinkovala na benefičním recitálu pořádaném v londýnské koncertní síni Queen’s Hall. V publiku byla další nejslavnější Elizabeth té doby, mladá princezna Alžběta, a její sestra, princezna Margaret.

Elizabeth a její spolužačky měly na sobě bílé baletní sukýnky a motýlí křídla a na konci vysekla Elizabeth hlubokou úklonu s rozpaženýma rukama, přičemž třepotala prsty. Poté, co ostatní tanečnice odešly, zůstala sedět sama uprostřed pódia, s hlavu skloněnou k podlaze a s rukama stále rozpaženýma, jako by byla v transu.

Sara byla v sedmém nebi. Elizabeth by mohla naplnit její zmařený sen – mohla by se stát tou hvězdou, jíž Sara vždycky chtěla být. „Publikum v sále šílelo!“ napsala při vzpomínce na to, jak opona několikrát vyjela nahoru a dolů a Elizabeth tam stále seděla uprostřed pódia. „Tenkrát, v ten den, mi došlo, že přijde čas, kdy bude chtít pokračovat v mých šlépějích. Dodnes mi v uších zní potlesk toho nádherného večera, kdy se deset let předtím hrála v divadle Apollo v Londýně premiéra Blázna a já, která jsem v tom hrála roli invalidní dívky, jsem stála sama uprostřed pódia a měla jsem asi deset opon a to údajně upjaté britské publikum volalo: ‚Bravo, bravo, bravo!‘“

Pro Elizabeth to bylo její osobní zjevení. Povahou byla spíš plachá – často „vyděšená k smrti“, jak sama říkala –, ale zjistila, že na pódiu může vstoupit do osobnosti někoho jiného a od své úzkosti se osvobodit. „Byl to úžasný pocit na tom pódiu – ta izolace, ta rozlehlost, vnímat prostor a že nikde nekončí, ta světla, hudba – a pak potlesk, co soustředí pozornost jen na vás, ten zvuk, co vám hřmotí do obličeje.“

Pak se svět octl na prahu druhé světové války a život se náhle a navždycky změnil. S trháním zvonků a petrklíčů na louce, s projížděním v sedle poníka krajinou zvlněných zelených pahorků anglického venkova byl konec. Elizabeth skončilo dětství. Později se nechala slyšet, že kdyby bývala nevypukla válka, nejspíš by dorostla do věku anglické debutantky, provdala by se a zůstala celý život s jedním mužem, měla by solidní zaměstnání a kupu dětí. Ale osud rozhodl jinak. Po jedné schůzce u čaje s Winstonem Churchillem, který v té době ještě nebyl premiérem, ale byl to už mimořádně vlivný politik, si vzal Cazalet Francise stranou a řekl mu, že by měl neprodleně poslat Saru, Elizabeth a Howarda do Spojených států. V Little Swallows byla Elizabeth naposledy o Velikonocích roku 1939. Tak jako tisíce dalších Američanů, kteří prchali z Anglie, utekli Taylorovi proto, aby si doslova zachránili život.

Sara odplula se svými dvěma malými dětmi zaoceánským parníkem Manhattan, Francis měl v plánu přijet za nimi hned, jak vyřídí administrativní záležitosti spojené s jeho podnikáním v Londýně. Během plavby, která trvala týden, se Elizabeth dívala na film Malá princezna se Shirley Templeovou a pohyblivým obrázkům dočista propadla. Saře muselo být už tenkrát jasné, že veze svou nádhernou dceru tam, kde se mohou jejich sny stát skutečností. Už v té době lidé běžně zastavovali Elizabeth na ulici a žasli nad její krásou. Měla dokonale symetrický obličej rámovaný vlnitými vlasy, černými jako uhel, a modré oči až nedětsky hluboké. Lidé Saře říkali, že se její dcera podobá Vivien Leighové, filmové hvězdě z trháku Jih proti Severu z roku 1939, a že by s ní měla jít na nějaký konkurz, aby mohla taky hrát ve filmu.

Jakmile se zabydleli v Los Angeles, stalo se pro Saru prakticky posedlostí udělat ze své dcery filmovou hvězdu. Jejich okázalý způsob života byl v přímém rozporu se ztenčováním jejich bankovního konta. Zbývalo jim pouhých pětadvacet dolarů a Francis, který byl stále v Anglii, jim nemohl posílat peníze, protože byla válka. Omezili výdaje. Největší oběť spočívala v tom, že se zřekli červeného masa, což bylo nic ve srovnání s bídou, jíž museli někteří lidé během války čelit. Utekli na poslední chvíli – o pět měsíců později vyhlásila Anglie válku Německu. Ztratili svůj anglický přízvuk a Saře už neříkala „mami", ale „matko". Ale Elizabeth se propastně stýskalo po domově. Sedala ve svém pokoji, poslouchala klasickou hudbu a plakala. V duchu myslela na Anglii a venkovskou krajinu, kterou milovala.

Sara si přála nasměrovat Elizabethinu energii k její kariéře. Každý den jí večer předčítala z křesťansko-vědecké Bible. Elizabeth upoutala jedna konkrétní pasáž: „Láska inspiruje, posvěcuje, předurčuje a provází na cestě. Správná motivace dává křídla myšlenkám a sílu a svobodu slovům a činům.“ Pokud tento tým matka–dcera bude něco chtít stůj co stůj, dostane to. V Elizabeth našla Sara svůj důvod, proč žít. V každém pokoji jejich nového domu v Kalifornii měla šest až dvanáct fotografií své dcery.

Když za nimi Francis do Los Angeles přijel, muselo ho dost polekat, co tam našel. U večeře si Sara povídala s Elizabeth o herectví a filmových projektech a Francis a Howard mlčky jedli. (O mnoho desítek let později, když Sara v roce 1994 zemřela, přišla do Sařina domu v Palm Desert ve státě Kalifornie Elizabethina právnička Barbara Berkowitzová pomoci třídit její věci. „Člověka by vůbec nenapadlo, že měla i syna,“ komentovala to Berkowitzová.) Howard byl evidentně svědomitější a pozornější dítě, o svou matku se vždycky staral, zval ji, aby s ním a jeho rodinou u něho trávila čas, a nikdy nezapomněl na oslavu jejích narozenin. Ale Sara se k němu nikdy ani v tom nejmenším nechovala s takovou úctou, jakou si vyhrazovala pro Elizabeth.

Francisovi se pozornost, jakou jeho manželka věnovala výlučně jen Elizabeth, začínala čím dál víc zajídat. Sara svou dceru vedla sama, nutila ji hrát znovu a znovu její roli z Blázna. Učila ji, jak se rozplakat na povel. Francis jen bezmocně přihlížel, když Sara vtloukala Elizabeth do hlavy pravidla společenského chování, jak dosáhnout svého cíle a jak se postavit do příznivého světla. „Já jsem se své herecké kariéry vzdala, když jsem se provdala za tvého tátu,“ říkala své dceři, „a ani všichni královi muži a všichni královi koně by mě nepřiměli zase se k ní vrátit.“ Ve skutečnosti to bylo spíš tak, že nikdy nedosáhla profesního úspěchu, po jakém toužila, a manželství a děti tu prázdnotu nezaplnily.

Sara tvrdila, že s přihlašováním Elizabeth do konkurzů na filmové role nikterak nespěchala, ale je jasné, že hodlala udělat všechno, co bylo v její moci, aby ze své dcery stvořila velkou hvězdu. „Kamkoliv se hnula, už jako úplně malé dítě, lidé se k ní sbíhali a říkali: ‚Podívejte se na ty oči. Viděli jste už někdy takové krásné oči? Ach, ta by měla hrát ve filmu.‘“ Prohlašovala, že si dávala velmi záležet, aby si Elizabeth svou krásu uvědomovala co nejméně. „Není to legrační? Totéž říkali lidé mně, když jsem byla v tvém věku,“ opakovala dceři. „Dávají takhle prostě najevo, že jsi jim sympatická.“ Elizabeth přikyvovala a přijímala komplimenty od lidí s úsměvem přesně tak, jak ji k tomu její matka vedla.

„Bez ohledu na to, co jsme dělaly nebo kam jsme šly,“ uvádí Sara ve svých vzpomínkách, „zdálo se, že je nám to předurčeno – nebo spíš jí. … Nakonec to došlo tak daleko, že nás to provázelo prakticky neustále, až jsme si říkaly, jestli se nestavíme do cesty něčemu, co se jevilo jako předurčené jí osudem.“

Sara a Francis si pronajali dům ve čtvrti Pacific Palisades a Elizabeth začala chodit do téže školy jako děti vlivného šéfa jednoho studia a filmového producenta Darryla Zanucka a děti herečky Normy Shearerové. Víkendy pak trávili u bazénu Zanuckových a odpoledne s dětmi Shearerové a nebyly to jen tak nějaké dětské hrátky – jejich cílem bylo uvést Elizabeth mezi vlivné lidi z Hollywoodu. Když jí to nevyneslo filmové role okamžitě, vzala Sara záležitosti do vlastních rukou.

* * *

Podle Sary to bylo tak, že šla jednoho sobotního dopoledne s Elizabeth nakupovat a cestou se zastavily ve Francisově nové obrazové galerii v arkádovém prostoru hotelu Beverly Hills na Sunset Boulevardu. V galerii visely obrazy, které si s sebou Francis dovezl z Velké Británie ještě před začátkem války. Zastavily se „za tátou“ a vyvinul se z toho společný oběd s Reggiem Allenem, který byl vedoucím dramaturgem v hollywoodských Universal Studios, a Andreou Berensovou, která měla před svatbou s předsedou správní rady společnosti Universal Pictures J. Cheeverem Cowdinem. Berensová zavítala do Francisovy galerie proto, že si nechala namalovat portrét od slavného velšského portrétisty Augustuse Johna a věděla, že Francis jeho obrazy vystavuje.

Po obědě se, podle Sary, Francis omluvil, že musí ještě vyřídit nějaké pochůzky. Sara zůstala, aby Berensové ukázala Johnovy obrazy. Berensová se zeptala, jestli mají i nějaké jeho kresby, a Sara je donesla a rozložila je na podlahu. Nakonec, říkala Sara, prodala toho dne obrazy a kresby za jednadvacet tisíc dolarů, což je přibližně čtyři sta tisíc dolarů v dnešní měně. V průběhu té transakce to Sara zaonačila tak, aby Elizabeth a Berensová měly čas popovídat si spolu. Než Berensová odešla, řekla: „Cheever musí to dítě vidět.“ Sara si nepřála nic jiného než vyhovět jí a pozvala Cowdina a Berensovou příští neděli na čaj do svého domu. Teď už zbývalo jen, aby Elizabeth zapůsobila na Cowdina dobrým dojmem.

Když si vypili na zahradě čaj, uvedla Sara Berensovou do domu, že jí ukáže další obrazy od Augustuse Johna, ale Cowdina tak nějak ztratila z očí – nebo to takto alespoň prohlašovala. „Když jsme se podívaly ven, zastihly jsme ho něčím hluboce zaujatého a viděly jsme, že má kolem sebe spoustu panenek. Elizabeth, ve snaze ‚zabavit ho‘, odcupitala po schodech nahoru a nanosila mu ukázat všechny své hračky. Byly tam kočárky pro panenky, vysoké židličky, postýlky, autíčka a vozíky plné panenek – a Cheever se usmíval jako malý kluk a náramně si to užíval.“ Sara to líčila jako rozhodující bod obratu v životě její devítileté dcery, ale Elizabethina cesta k popularitě dětské filmové hvězdy nebyla hladká.

„Cheever Cowdin a Andrea Berensová nás prosili, ať umožníme Elizabeth zúčastnit se v Universal Studios kamerové zkoušky,“ vzpomínala Sara, aniž si v celé záležitosti přičítala jakoukoliv roli, přestože to ve skutečnosti byla ona, kdo si tu kamerovou zkoušku přál ze všech nejvíc. „Mínili, že je pro film ‚jako stvořená‘. Později jsem řekla tátovi: ‚To je zvláštní, jak se nám ty pohyblivé obrázky pořád všude připomínají. Možná to tak má být – možná nemáme právo stavět se do cesty její budoucnosti.‘“

Toho odpoledne, než se měla Elizabeth dostavit ke zkoušce v Universal Studios, se matka a dcera posadily se Sařinou křesťansko-vědeckou modlitební knihou a Sara Elizabeth nabádala, ať myslí jen na samé pozitivní věci. Koneckonců, taková práce s myslí proměnila její dceru v krasavici, a Sara věřila, že takto se z ní může stát i filmová hvězda. Záhy poté, co Elizabeth podstoupila kamerovou zkoušku v Universal Studios, přihlásila Sara svou dceru do hudební třídy plné dalších dětí, jejichž rodiče měli vlivné kontakty. Mezi její spolužačky patřily vnučky ředitele společnosti MGM Louise B. Mayera. Mayer byl ukrajinský přistěhovalec a nejvlivnější tvůrce filmových hvězd ve svém oboru a vedl největší z „velké pětky“ hollywoodských filmových studií. Do třídy s ní rovněž chodilo dítě Carmen Considineové a Johna Considinea jr., který byl úspěšným producentem. Elizabeth se tam naučila zpívat „Na krásném modrém Dunaji“.

Podle Sařina vyprávění se „Elizabethin hlas nesl jako ptačí zpěv, zpívala s radostí, která jí prýštila přímo ze srdce“. Když dozpívala, místnost vybuchla potleskem. Carmen chtěla Elizabeth představit svému manželovi, který byl tenkrát v MGM.

Když Sara řekla Carmen o té kamerové zkoušce pro Universal Studios, Carmen ji přiměla ke slibu, že žádnou smlouvu pro Elizabeth s Universal Studios nepodepíše, dokud si její dceru neposlechnou v MGM.

Nazítří tedy šly do MGM, kde je čekal Considine, Sara usedla ke klavíru a Elizabeth zazpívala „jako ptáček, trylkovala a improvizovala slova“.

Considine řekl: „Zavolejte pana Mayera.“

Mayera, váženého a občas i obávaného šéfa společnosti, zastihli na odchodu, byl ve spěchu, poněvadž musel stihnout letadlo do New Yorku. Zběžně si Elizabeth prohlédl a řekl: „Dejte jí smlouvu.“ Nabídli jí sedmiletou smlouvu s MGM za sto dolarů týdně s roční opcí.

Jenže Sara byla mazaná a rozhodla se postavit MGM a Universal do pozice kdo s koho. Řekla Cowdinovi, co nabízí MGM. Zdvojnásobil výši sumy na tehdy závratných dvě stě dolarů týdně a Elizabeth dostala smlouvu s Universal Studios. Universal bylo menší studio a Sara v tom spatřovala záruku, že se tam bude Elizabeth dostávat větší pozornosti. Ale Elizabeth by bývala upřednostnila MGM, kde jejich slavné motto, že mají „víc hvězd, než jich je na nebesích“, potvrzovala jména jako Katharine Hepburnová, Lana Turnerová nebo Clark Gable. Avšak tyto hvězdy vyzdvihoval, propagoval a někdy i ničil sám Mayer.

Smlouva s Universal Studios se nicméně nakonec ukázala být velmi špatnou volbou. V roce 1942, když bylo Elizabeth deset let, debutovala ve filmové komedii Každou minutu se narodí jeden člověk, kde si zahrála s Carlem Switzerem, představitelem Alfalfy v krátkometrážním muzikálu Náš gang (Our gang). Film se nesetkal s valným úspěchem a Elizabeth její role neposkytla žádnou zvláštní možnost zviditelnit se. „Hráli jsme dva fakany,“ vzpomínala Elizabeth po letech, „a pokud si pamatuju, nedělala jsem nic jiného, než jen běhala sem a tam a střílela gumičky ženským do zadnic.“

Po roce společnost Universal Studios smlouvu neobnovila a Elizabeth byla bez práce. Ředitel castingového oddělení řekl: „Na tom dítěti nic není. Její oči působí staře. Nemá dětský obličej.“ Bylo jí deset let, neuměla zpívat jako Judy Garlandová a nebyla ani sladce roztomilá jako Shirley Templeová. Sara byla zdrcená, Elizabeth si zoufala. „Měla v hlavě jen jedno jediné,“ říkala Sara. „Dostat se zpátky k MGM. Den co den mě přemlouvala, ať ji vezmu do MGM. Nevěděla jsem, co mám dělat.“

Sara se s tím, jak je Elizabeth nešťastná, svěřila své přítelkyni, Victorově sestře Thelmě Cazaletové a Thelma pak využila svých kontaktů a představila Saru a Elizabeth Heddě Hopperové, novinářce, která se ve svých sloupcích zaměřovala na zákulisní život slavných osobností. Hopperová svého času začínala jako ne příliš významná herečka, byla známá tím, že ve svých článcích dokáže být pěkně prostořeká, a měla ohromný vliv – měla pětatřicet milionů čtenářů po celém světě. V létě roku 1942, když Universal Studios Elizabeth neobnovily smlouvu, odvedla Sara svou dceru na schůzku s Hopperovou v naději, že novinářka napíše o Elizabeth něco pozitivního nebo ji představí někomu z vedení některého jiného studia. Elizabeth zazpívala svou osvědčenou „Na krásném modrém Dunaji“, ale Hopperovou tím nijak zvlášť neuchvátila. Z takového zpívání, vyjádřila se Hopperová, Elizabeth „žádná budoucnost nekyne“. Nic jiného Hopperová nenabídla.

Elizabethin plat byl pro rodinu během války obrovskou pomocí a Taylorovi si díky němu mohli dovolit financovat svůj extravagantní životní styl. V té době se přestěhovali z Pacific Palisades do většího domu ve středomořském stylu se střechou z červených tašek na Elm Drive v Beverly Hills. Sara musela najít nějakou jinou cestu, jak proniknout zpět do MGM. Prostředníka si udělala z Francise, který sloužil jako příslušník letecké stráže a měl na starosti hlídkování v okolí pro případ, že by válka dolehla až do Spojených států. Spřátelil se se Samem Marxem, který působil v téže funkci v sousedním okrsku. Marx byl shodou okolností producentem ve společnosti MGM a zrovna v té době pracoval ve štábu filmu s titulem Lassie se vrací.

„Už máme skoro všechny role obsazené, ale to děvče je k Roddymu McDowallovi moc veliké,“ řekl Marx Taylorovi. „Musíme sehnat nějaké menší dítě.“

Potřebovali dívku s britským přízvukem, ale protože v Evropě zuřila druhá světová válka, nedařilo se jim ji sehnat. Ve Spojených státech panovaly silné probritské nálady, neboť Britové byli spojenci ve válce proti fašismu. Francis nabídl svou dceru a Marx mu řekl, ať ji, pokud o šanci dostat tu roli stojí, přivede hned. Toho odpoledne absolvovalo konkurz už pětadvacet děvčat a mělo se končit v šest hodin. Sara a Elizabeth přišly v 17:45 a porota už se klonila k výběru jedné z vyzkoušených dívek, protože nikdo si od Elizabeth nic moc nesliboval. Sara by si ovšem za nic na světě nenechala takovou příležitost pro svou dceru proklouznout mezi prsty, protože sama zažila, jak rychle se může člověku jeho sen rozplynout. Scénář si Elizabeth měla možnost přečíst jen jednou.

„Děkuji vám, jsem připravena,“ pronesla sebevědomě. Hrát ve filmu se Elizabeth líbilo, filmy pro ni představovaly další, fantazijní rozměr světa. Převlékala se do kostýmů a dostávala za to peníze. Sama neměla o penězích pojem, ale její rodiče bezesporu ano.

Posadila se v prázdném studiu a předstírala, že hladí kolii, kterou si jen představovala. „Chudinko Lassie, chudáčku pejsku,“ říkala smutně a gestikulovala rukou ve vzduchu. Když zkouška skončila, režisér řekl: „To je ono – je pro tu roli jako stvořená.“ Když se dostavila první den na plac, kameraman se na ni podíval a řekl: „Beruško, buď té lásky, vrať se k maskérovi a požádej ho, ať tě trochu odlíčí, ano? Hlavně řasy a obočí.“ S tvářemi zapálenými do ruda mu řekla, že není nalíčená vůbec.

Sice ji do toho natlačila Sara, ale pro Elizabeth to byla zkušenost, na kterou s láskou vzpomínala. „Bylo to jako pohádka,“ říkala. „Život, o jakém sní každá mladá holka.“ Společnost MGM jí nabídla trvalou smlouvu na sedmdesát pět dolarů týdně, méně, než kolik jí nabídli předtím, ale byl to začátek. Sara dělala Elizabeth manažerku a byla to pro ni práce na plný úvazek: doprovázela ji na plac a hájila ji, když měla za to, že obhajovat potřebuje. Dostávala za to podíl z Elizabethina platu. Deset procent z Elizabethina hrubého příjmu jí strhávali a investovali do nákupu válečných dluhopisů na Elizabethino jméno. Zbytek její odměny podle smlouvy s MGM z roku 1943 „připadá řečené Elizabeth Taylorové, a Francisi Taylorovi a Saře Taylorové, jejímu otci a její matce, v uvedeném pořadí“. Tato formulace poskytovala rodičům dětských herců neskutečnou volnost v tom smyslu, jaké množství peněz svých dětí si ponechat pro sebe a jaké množství dát pro své děti stranou.

Elizabethinu matku brzy všichni znali jako tu, která vede s vedením studia válku, a přestože to dělala v rámci své ochranné mise a ve prospěch své dcery, mohla Elizabeth Sařinu pozornost vnímat i jako dusivou. „Hlídala mě tak, že se ode mě nehnula ani na krok, a nikdy jsem nebyla ani chvilku o samotě, abych mohla přemýšlet nebo být jen sama se sebou.“

* * *

Film Lassie se vrací byl uveden do kin v roce 1943, a i když Elizabeth v něm měla jen malou roli, film, který byl natočen v barvě – to byla v té době stále vzácnost –, měl obrovský úspěch a zpečetil její kariéru jako jedné z dětských hvězd MGM. Během několika let se stala korunním klenotem největší zábavní společnosti na světě. Ale nejdůležitější, co z toho filmu vzešlo pro samotnou Elizabeth, byl celoživotní přátelský vztah s kolegou, britským hercem Roddym McDowallem, který hrál v Lassii hlavní roli a byl o čtyři roky starší než Elizabeth.

McDowall nikdy nezapomněl, jak na něho zapůsobila, když se poprvé setkali, a jak ho to překvapilo. „Přivedli tu dívenku na plac,“ vzpomínal. „Začal jsem se smát, protože byla mimořádně krásná. Tvář měla na dítě velmi vyzrálou. Bylo to nejpodivuhodnější dítě, jaké jsem kdy viděl.“

Elizabeth si k McDowallovi vytvořila vztah jako k staršímu bratrovi a stal se jedním z mnoha homosexuálních mužů v jejím životě, které brala jako členy své rodiny. Po mnoha letech se o McDowallovi vyjádřila jako o „dokonalém příteli“. „Chová se k vám tak, že máte pocit, že si vás mimořádně cení a že jste dokonce možná někdo neobyčejný,“ napsala. „Směje se vašim vtipům, takže máte pocit, že jste o něco vtipnější, než ve skutečnosti jste. Máte s ním pocit, že si zasloužíte respekt a jste důležití. V tom je geniální.“

Poté si ji „vypůjčili“ ze studia 20th Century Fox a obsadili ji do malé, v titulcích neuvedené role andělské Helen Burnsové ve filmu Jana Eyrová z roku 1943. V hlavních rolích v něm hráli Orson Welles a Joan Fontaineová. Elizabeth měla necelých pět minut na plátně, než její postava zemře, ale vytěžila každou minutu všech scén, v nichž účinkovala. K MGM se vrátila do filmu Bílé útesy doverské, kde si zahrála malou roli po boku McDowalla. Tehdy si Saru k sobě zavolal ředitel Elizabethiny školy a řekl jí, že bude muset najít jinou školu a nechat do ní svou dceru přeložit, protože ostatní žáky její přítomnost rozptyluje. Když je ve třídě, nemohou se pořádně soustředit. Pro Saru to byla nepříjemná komplikace, ale zároveň také jasné znamení: z její dcery se stává pravá filmová hvězda.

Když bylo Elizabeth deset let, zapsali ji její rodiče do školy při MGM, kterou navštěvovala následujících osm let. Byla to jediná škola, jakou kdy poznala. Chodit do školy přímo na pracovišti byla nová zkušenost. Připadala si izolovaná. Někdy byla jediná ve svém postupovém ročníku. Měla stanovené povinné pensum pouhých tří vyučovacích hodin denně a výuka musela skončit do čtyř hodin odpoledne. Dost se jí stýskalo po normální škole, kde vyučování trvalo šest hodin a o přestávkách mohla skotačit se svými spolužáky a spolužačkami.

MGM tvořil svět sám pro sebe. Ateliéry zabíraly plochu 70 tisíc metrů čtverečních v Culver City, městě v okrese Los Angeles, a studio mělo svou vlastní nemocnici, svá vlastní jezera, soukromou zoologickou zahradu a kantýnu, kam se pravidelně chodily stravovat hvězdy jako Spencer Tracy, Fred Astaire, Lana Turnerová a Greer Garsonová. „Pokaždé, když přišel do kantýny Clark Gable, vypadla mi vidlička z ruky,“ vzpomínala Elizabeth. Kraloval tam Louis B. Mayer, dokonce i kuřecí polévka s nudlemi na jídelníčku byla podle receptu jeho matky. Elizabeth obzvláště milovala sladkou vůni palačinkového make-upu, jaký nosily ženy. Jednou sebrala odvahu, šla ke stolu, u něhož seděla Katharine Hepburnová, a požádala ji, aby se jí podepsala do památníku. Hepburnová jí roztržitě vyhověla. „Strašně moc jsem si jí vážila – platila za opravdové eso – a najednou mě začaly polévat vlny zimnice a horka a celá jsem se roztřásla. Byla moc milá, ale byl to poslední podpis, o jaký jsem kdy někoho požádala.“ O patnáct let později spolu hrály ve filmu Náhle minulého léta.

Dětská herečka Margaret O’Brienová líčila, jak kolem bílé budovy školy chodili herci v kostýmech kovbojů a římských vojáků. Kolem pozemku školy byl laťkový plot a na průčelí visela americká vlajka. V jediné třídě pro dvanáct žáků stála na stupínku učitelka, jmenovala se slečna McDonaldová, a musela zvládnout žáky počínaje pětiletými školáčky a konče osmnáctiletými středoškoláky. Každý z nich musel vybalancovat svou práci na plný úvazek se školou. O’Brienová, která byla o téměř pět let mladší než Elizabeth, si s ní často hrávala na malém školním dvoře.

„Neměla jsem nikoho, s kým bych si mohla povídat o tom, co jsme se učili. Byla jsem úplně izolovaná,“ vzpomínala Elizabeth. „Často jsem se uchýlila na záchod a tam jsem si deset minut jen tak pro sebe snila, protože jinak jsem byla pod neustálým dohledem.“ Elizabeth si ráda představovala, že je hvězdou své vlastní show, po vzoru filmu Tajný život Waltera Mittyho, v němž hraje Danny Kaye muže, který vede nudný život, ale ve své fantazii spřádá příběhy a do hlavní role každého takového příběhu obsazuje sám sebe.

Jednou právě zase takhle „waltermittovala“ a zdržela se na záchodě o něco déle než obvykle. Když ji slečna McDonaldová pokárala, rozhodla se Elizabeth, že až příště půjde zase na záchod, zapíše přesný čas. Napsala na tabuli malými písmeny: „E odchází na toaletu, 10:03.“ Když se vrátila zpátky do třídy, napsala: „E se vrací z toalety, 10:06, mise splněna.“

Napadalo ji, jak pěkné by bylo moci dělat takové drobnosti jako nahlížet spolužákovi nebo spolužačce přes rameno a opisovat správné odpovědi do písemky. „Žádné rameno, přes které bych mohla nahlížet, se nekonalo, protože všichni ostatní byli v jiných ročnících,“ komentovala to s humorným podtextem. Do školy chodilo celkem asi jen dvanáct žáků a žádný nebyl ve stejném věku jako ona.

Elizabeth měla rovněž pocit, že na celém tom systému je něco ve své podstatě nekalého. Po mnoha letech vzpomínala, jak obtížné bylo být současně vysoce výnosnou filmovou hvězdou a školačkou. „Na place měli malý černý domeček a přidělili vám soukromého učitele a mohli jste se do toho domečku uchýlit na maximálně deset minut. Takže jste si museli nacpat nějaká fakta do hlavy během deseti minut, potom jít na plac, odříkat něco ze svého scénáře, jít zpátky, navázat tam, kam jste došli, jít ven, vklouznout do své role. … Nebylo to vůbec snadné, nechápu, že jsme neskončili všichni jako banda schizofreniků. No, spousta z nás tak ostatně skončila.“

Legendární režisér George Stevens, pod jehož vedením Elizabeth pracovala ve filmech Místo na výsluní a Gigant, se nechal slyšet, že studio MGM kolem ní vytvořilo „umělý patriarchát“. „Převzalo roli jejího vlastního otce a chovalo se jako despotický rodič, střídavě přísný a láskyplný. Celý den jí nějaký ouřada říkal, co dělat má a co nemá. Všechny dny před svým dospíváním a během něho trávila mezi zdmi studia Metro-Goldwyn-Mayer a vůbec neměla čas na hraní a alespoň malý kontakt s ostatními dětmi. Mezi natáčením jednotlivých scén ji posílali někam do nějaké prázdné místnosti, aby se tam učila.“ V době, kdy jí táhlo na dvacátý rok, musela mít už herectví plné zuby, říkal a dokumentoval to srovnáním herectví a fotbalu. „Ve dvanácti letech jste ve fotbalovém oddíle – jste rozehrávač, v reprezentačním týmu, když vám je dvanáct, ale když dosáhnete univerzitního věku, musíte mít už fotbalu po krk.“ Za tím jejím milým úsměvem byla „přílivová vlna touhy uniknout z celého toho kolotoče“.

Čas jejího dětství v MGM charakterizoval Stevens jako „bujaré mládí zahnané do specifického vězení“. Za tím, že později tak toužila po manželské lásce, bylo něco víc, než se zdá být, protože pro ženu jako ona manželství a děti rovná se „přijatelný únik“. „Pokud chcete z filmového studia uniknout tak, že rozvážete pracovní poměr nebo spolykáte spoustu prášků na spaní [měsíc před tím zrovna zemřela Marilyn Monroeová], maříte práci odborů, likvidujete průmysl – mladá holka prostě nemůže jenom tak říct ‚dávám výpověď‘ … takže co jí zbývá? Musí se vdát, pak není o čem diskutovat. Chce se vdát a mít děti.“

Elizabeth samozřejmě instinktivně věděla, že Stevens má pravdu – nehledě na to, že co se očekávalo od ženských filmových hvězd v její době, bylo nefér. Valnou část svého mladistvého života strávila snahami zachovat si odstup od komodity, jíž se stala, a když dosáhla potřebného věku, nalezla únikovou cestu v manželství. Příkladem budiž její smlouva na Kleopatru. V různých fázích během natáčení ji podepisovala třemi různými jmény: „Elizabeth Taylorová“, „Elizabeth Fisherová“ a „Elizabeth Taylorová Burtonová“.

Než se Elizabeth vdala, držela ji Sara neustále pod dohledem. Stevens vzpomínal, jak při obědě v kantýně studia pronášela Sara třeba: „Elizabeth říká“ nebo „Elizabeth si myslí“, a Elizabeth přitom seděla hned vedle ní. „Nakonec už bych nejradši zařval: ‚Proč nenecháte Elizabeth, aby to řekla sama?‘“

Elizabeth chodila na party u bazénu, které organizovalo studio nebo rodiče jiných filmových hvězd za účelem poskytnout fotografům z časopisů pro filmové fanoušky jako Photoplay nebo Movie Gems příležitost pořizovat snímky populárních herců a hereček. Na takových setkáních dokázala na okamžik zapomenout na fotoaparáty, potopila se hluboko do vody, a když se vynořila, smíchy výskala a prskala vodu. Jenže vzápětí ten okamžik pominul a ona už se zase plně kontrolovala, stejně jako ostatní mladí herci a herečky. Rozdíl byl v tom, že Elizabeth nesnášela faleš. Když ji fotograf z jednoho časopisu požádal, aby mu zapózovala, jak utírá nádobí, odmítla. „Ach, takhle mě nefoťte, prosím,“ bránila se. „Ještě si budou lidi myslet, že mě baví utírat nádobí, a všechny děti se budou divit, co se mi stalo.“

Vzpomínku na slečnu McDonaldovou nabídl Russ Tamblyn, který hrál ve filmu Otec nevěsty z roku 1950 Elizabethina mladšího bratra. Podle jeho popisu měla jejich učitelka tmavé vlasy rozdělené pěšinkou přesně uprostřed a sčesané do pevného drdolu a košili zapnutou až po horní knoflíček. „Byla velmi upjatá,“ uvedl Tamblyn, „a měla nás všechny na starosti v jedné větší místnosti s pingpongovým stolem.“ Elizabeth ovšem ne vždy hrála podle pravidel. „Byla velmi nezávislá, odmlouvala slečně McDonaldové,“ vzpomínal Tamblyn.

Kromě školní budovy měli dětští filmoví herci k dispozici své vlastní šatny a soukromé učitele na place.

„Nikterak Elizabeth nepřetěžovali a ani mě ne,“ uvedla Margaret O’Brienová. A to ne proto, že by měli tak laskavá srdce. „Když vychodila školu Judy Garlandová a ve studiu jsme zbyly s Elizabeth jen my dvě, zasáhla pedagogická rada a řekla, že nemůžeme pracovat nepřetržitě od devíti ráno do šesti odpoledne. Předtím, když tam byli ještě Mickey [Rooney] a Judy, mohli dětští herci pracovat tolik hodin, kolik studio potřebovalo. Teď, i když jsem třeba točila plačtivou scénu a chtěla jsem ji dotočit, abych se k ní už nemusela druhého dne dopoledne vracet, přišla na plac slečna McDonaldová a odvedla nás. Strašně jsme se jí bály.“

Elizabeth nesnášela, když se k ní lidé chovali jako k nějakému „exotovi“. Chtěla jít na univerzitu, ale vzhledem k její kariéře to prostě nebylo možné. Neměla by na to čas. Když řekla své matce, že pomýšlí na to, že by si podala přihlášku na UCLA, Sara jí to okamžitě zatrhla. „Vsadím se, že všechny ty holky, které šly na UCLA, si přály, aby byly Elizabeth Taylorovou.“

Russ Tamblyn vzpomínal, jak šel na její maturitní večírek. Byla to samotářská oslava v poloprázdné budově školy. Elizabeth se podělila o svůj dort s Tamblynem a dětskými filmovými hvězdami Deanem Stockwellem a Jane Powellovou. Ale i s nimi se cítila jako outsider.

* * *

Pak přišel film, který proměnil Elizabeth z talentované dětské filmové hvězdy v mimořádně hodnotnou komoditu. Na podzim roku 1943 se producent Pandro S. Berman poohlížel po dívce, která měla hrát velmi specifickou roli: potřeboval krásnou mladou dívenku s dokonalým anglickým přízvukem, která umí jezdit na koni a bude hrát Velvet Brownovou, hlavní postavu ve filmu O Velkou cenu podle románového bestselleru Enid Bagnoldové Velvet National z roku 1935. Pár let předtím si Berman pro představitelku hlavní role vytipoval Katharine Hepburnovou, ale ta už teď byla pro tu roli moc stará.

Děj filmu se odehrává v Anglii mezi dvěma světovými válkami, v době, kdy měly ženy ve společnosti postavení striktně dané a značně limitované. Jméno ženy se správně mělo v tisku objevit jen třikrát: když se dávalo na vědomost, že se narodila, ve svatebních ohláškách a na úmrtním oznámení. Ženy nesměly dědit majetek a až do roku 1928 neměly v Anglii volební právo (devatenáctý dodatek Ústavy Spojených států byl ratifikován v roce 1920, ale nevztahoval se rovnou měrou na všechny ženy a barevné ženy nesměly v mnoha státech USA volit ještě mnoho dalších let). Elizabeth hraje Velvet, dceru řezníka z anglického venkova, jejímž snem je vyhrát v loterii v jejich městečku koně jménem Pie. Pie skutečně vyhraje a její sen ji vede ještě dál, k touze zúčastnit se Velké národní steeplechase, koňských dostihů, v nichž je povolena účast jen žokejům – mužům –, a zvítězit. Životem znaveného žokeje, který pomůže Velvet uskutečnit její sen o vítězství v dostihu tak, že jí umožní účast v převlečení za chlapce – což byl mimořádně odvážný a smělý krok – hraje Mickey Rooney, který byl v té době mnohem slavnější než Elizabeth. Na dívčinu lest se přijde, ale přestože je za to Velvet diskvalifikována, vědomí, že závod vyhrála, jí k uspokojení stačí. Film je příběhem o emancipaci a o volbě, před niž jsou ženy stavěny, když se musí rozhodovat mezi svými profesními sny a vlastní rodinou.

„Každý by měl alespoň jednou v životě dostat šanci udělat něco krásně bláznivého,“ říká v klíčové scéně filmu své dceři Velvetina matka, která kdysi přeplavala kanál La Manche. „Tobě se tvůj sen splnil hodně brzy. Ale pamatuj si, Velvet, bude ti muset vydržet po celý zbytek tvého života.“

Zdálo se, že všechno do sebe dokonale zapadá: Velvet National byla Elizabethina oblíbená kniha, na koni jezdila od tří let a mluvila s anglickým přízvukem. A příběh o dívce, která jde proti pravidlům, mluvil Elizabeth z duše a vyhovoval jejímu volnomyšlenkářskému a svobodymilovnému pojetí života. Ale vyvstal jeden zdánlivě nepřekonatelný problém: Elizabeth byla na svých jedenáct let moc malá. Postavou vypadala spíš jako šesti- nebo sedmiletá.

„Je mi to vážně líto, děvenko, ale jsi prostě moc malá,“ řekl jí Berman. „Nikdo by neuvěřil, že by tě mohli nechat projít vážnicí. Vypadáš jako dítě.“

Stejně jako Sara, když její dceři společnost Universal Studios neprodloužila smlouvu, ani Elizabeth se nenechala zviklat. „Jak myslíte,“ řekla nevzrušeně. „Tak já tedy vyrostu.“ Berman se zachechtal a poklepal jí na temeno hlavy.

Když vyšly z Bermanovy kanceláře, jaly se Sara a Elizabeth hned spřádat plány. „Tak poslyš, holčičko,“ řekla jí Sara, „jestli máš pořádně vyrůst, budeš muset jíst o hodně víc, než jíš. Budeš muset jíst jehněčí kotlety, steaky, zeleninu a taky pít hodně mléka. Budeš muset chodit spát už v půl sedmé.“

Pro Elizabeth to byla jedna z jejích prvních opravdových výzev a byla skálopevně odhodlaná. Věřila, že je Velvet Brownová, a Sara věděla, že ta role je pro ni a že to bude role přelomová. Společně se modlily podle křesťansko-vědecké modlitební knihy. Elizabeth si nehodlala nechat takovou šanci uniknout. Tři měsíce vozila Sara svou dceru do country klubu Riviera v Pacific Palisades a Elizabeth tam jezdila na koni a cíleně pracovaly na tom, aby zesílila – a vyrostla. Každé ráno si Elizabeth v restauraci Tip’s dávala dvojitou farmářskou snídani, která sestávala ze dvou poctivých hamburgrů, dvojité porce míchaných vajec, bramboráčků a lívanců. Každé dopoledne trávila před vyučováním hodinu a půl na jízdárně, každý den absolvovala čtyřicet skoků v koňském sedle a odcházela z domu ve víře, že díky tomu povyroste.

Ve stájích v Pacific Palisades měli koně, který se jmenoval King Charles, byl to dědeček slavného dostihového koně jménem Man o’War a Elizabeth si ho zamilovala. Věděla o něm, že je divoký, jednou údajně dokonce přeskočil automobil, ale byl to její oblíbený kůň a strašně moc chtěla jezdit právě na něm. Večer vždycky prolezla otvorem v zásobníku sena a vylezla si na nejhořejší balík sena tak, aby si mohla sednout a mluvit na Kinga Charlese skrz otvor nahoře ve stěně jeho stání. Říkala mu, že ho má moc ráda a že se pokusí zařídit, aby roli Pie dostal on. Jednoho večera se protáhla tím otvorem a spadla mu na záda. Vzepjal se, dupal a frkal. Objala ho kolem krku, mluvila na něho šeptem, aby ho uklidnila, a po několika minutách se jí ho skutečně podařilo upokojit. Začala za Kingem Charlesem chodit každý večer, vplížila se k němu vždycky po půl šesté a zůstávala u něho až do setmění. Když to zjistila Sara, Elizabeth jí řekla: „Ach, maminko, neboj se, prosím. On ví, že ho mám ráda, a neudělá nic, čím by mi mohl ublížit.“

„Dobrá,“ řekla Sara. „Ale vracej se, prosím, ještě před setměním.“

Nakonec majitel koně řekl, že ho může jezdit, a Elizabeth požádala matku, jestli by nemohla pozvat producenty, aby se přišli podívat. King Charles, říkala, je „kouzelný kůň s okřídlenými kopyty“!

„Přijeli, a když viděli toho obrovského koně s takovou malou holčičkou, jak plachtí přes ty vysoké překážky, uvědomili si, že si tu takhle dennodenně zahrává se svým životem ‚Velvet‘ a co by to mohlo pro jejich film znamenat [kdyby se třeba zranila],“ uvedla Sara.

Řekli jí, ať neskáče, dokud nezačnou s natáčením, ale pořád ještě ta role nebyla úplně její. To byla špatná zpráva, ale zastínilo ji jiné jejich rozhodnutí: King Charles bude roli Pie opravdu hrát! Po třech měsících se Sara a Elizabeth vypravily znovu za Bermanem do jeho kanceláře, aby mohl Elizabeth přeměřit. Ke všeobecné radosti se zjistilo, že povyrostla o osm centimetrů. Sara to pokládala za zásah Boží – „nebyl v tom ani atom lidské vůle“ – zatímco Elizabeth to považovala za jasný důkaz své vlastní cílevědomosti. Bude-li něco mermomocí chtít, přijde na to, jak toho dosáhnout. Příběh o tom, jak tu roli dostala, dobře zapadá do Elizabethina životopisu – Sara věděla, že to bude čtivé vyprávění.

Ale když Elizabeth podepsala smlouvu s MGM na účinkování ve filmu O Velkou cenu, stala se „movitým majetkem studia“, jak se vyjádřila po letech. Nicméně v té době byla posedlá jen a jen tím, aby tu práci získala. Sara popisuje, že během natáčení z ní byl uzlíček nervů, protože spousta profesionálních žokejů skončila v nemocnici. „Byly tam chvíle, při kterých vám vstávaly hrůzou vlasy na hlavě, a Elizabeth si to užívala!“ Většinu jezdeckých scén natočila Elizabeth sama. Dokázala na neosedlaném Kingu Charlesovi skočit metr osmdesát. Do nemocnice ji sice neodvezli, ale i ji King Charles shodil a utrpěla vážné zranění páteře, následkem něhož ji po celý zbytek života trápily bolesti zad. Elizabeth se bála, že by ji nahradili, nikdy tedy nikomu neřekla, jaké strašné bolesti při natáčení má.

Velvetinu starší sestru ve filmu hrála legendární anglická herečka Angela Lansburyová a stejně jako McDowall i ona byla Elizabethiným půvabem uchvácená. Elizabeth vkládala do svého hereckého projevu takovou emocionální křehkost a hloubku, že se to s ostatními dětskými herci nedalo srovnávat. „Vzpomínám si, jak mě, už tenkrát, fascinovala naprosto nebývalá barva těch jejích fialovo-modrých očí, její tmavé vlasy, pihy a přirozená barva tváří. Vypadala nádherně, byla to ta nejkrásnější holčička, jakou jsem kdy v životě viděla.“

Studiu to však nestačilo. Skoro vždycky shledávali ještě nějaký prostor pro vylepšení. Chtěli Elizabeth odstranit z pravé tváře mateřské znaménko, které se později stalo pro ni typické, a chtěli jí její nádherné černé vlasy odbarvit, protože, jak říkali, vypadají na plátně tmavé až moc. Její reakce byla vždycky prostá a jednoznačná: ne. Když hrála Velvet, chtělo jí studio také vlasy ostříhat, což Mickey Rooney na plátně dělá, aby jí pomohl maskovat se jako chlapec. Tentokrát se proti tomu postavil Francis, který pouze zřídka vznášel nějaké námitky, a Elizabeth nosila paruku s krátkými vlasy, pod niž si své pravé vlasy zastrkávala. Ostatně i sama Elizabeth dala nahlas najevo svůj názor na celou věc a o tom, aby si nechala ostříhat své dlouhé havraní vlasy na mikádo jako kluk, nemohla být prostě řeč. Paruku s krátkými vlasy vytvořil dvorní kadeřník MGM Sydney Guilaroff, který se s Elizabeth spřátelil. Myslel si, že si Elizabeth chce nechat dlouhé vlasy proto, že nesnáší, když s ní lidé jednají jako s malým dítětem, a s dlouhými vlasy vypadá dospělejší. Bylo jí dvanáct let a často byla nejmladší osobou na place a nesmírně si přála moci se svobodně rozhodovat sama za sebe.

Francis a Sara se také vzepřeli přání studia protrhat Elizabeth její husté klenuté obočí, které se později stalo dalším z jejích charakteristických rysů. Dokonce padl návrh, aby si změnila své jméno na Virginii, což její rodiče rovněž zavrhli. Francis to řekl naprosto jasně: „Buď ji přijmete takovou, jaká je, nebo ji nebudete mít vůbec.“

Film O Velkou cenu se natáčel v areálu studia MGM v Ateliéru 27. Většina scén se měla odehrávat v plenéru, na anglickém venkově, takže uvnitř se s použitím silných reflektorů simulovalo denní světlo. „Bylo tam děsné vedro,“ vzpomínala Lansburyová. „Fyzické aspekty filmování byly setsakra nepříjemné.“ Sara byla nepřetržitě na place. Lansburyová chovala k Taylorovým sympatie, protože stejně jako oni emigrovala do Spojených států z Anglie. „Ve skutečnosti moc dlouho v téhle zemi ještě nebyli a ani já ne.“

Sara byla typická matka-manažerka a ztělesňovala jak pozitivní aspekty takové pozice, například hájila svou dceru na každém kroku, tak i negativní, které spočívaly v tom, že se stále vměšovala své dceři do života. Konstatování, že žila svůj život skrze Elizabeth, není vůbec přehnané. Během natáčení sedala někde v koutě, a zatímco Elizabeth hrála svou roli, její matka na ni gestikulovala rukama: položila-li si ruku na břicho, znamenalo to, že Elizabeth moc křičí a měla by ubrat; poklepala-li si rukou na čelo, znamenalo to, že by se Elizabeth měla narovnat a víc se soustředit; položila-li si ruku na srdce, znamenalo to, že Elizabeth nevkládá do svého projevu dost citu; položila-li si prst na tvář, znamenalo to, že by se Elizabeth měla víc usmívat; a položila-li si prst na krk, znamenalo to, že by se Elizabeth měla mírnit.

Elizabeth se nikdy nedostalo žádné odborné herecké průpravy, spoléhala se jen na své vrozené schopnosti a na to, co ji naučila Sara. Ve filmu je jedna scéna, v níž je Pie nemocný a Velvet se o něho stará celou noc. Postava Mickeyho Rooneyho jí v té scéně říká, že si myslí, že ten kůň nepřežije, a Velvet se má rozplakat. Rooney, který byl o dvanáct let starší než Elizabeth a už ostřílenou filmovou hvězdou, jí poskytl pár rad.

„Myslím, že by sis měla představovat, že tvůj táta umírá a tvá matka musí pracovat, aby vás uživila, a tvůj malý brácha je někde venku a prodává noviny na ulici,“ radil jí upřímně. „A nemá boty a je mu zima, celý se třese, a pomysli jen na chudáka tvou matku.“

Ale Elizabeth, která si vypěstovala smysl pro černý humor velmi záhy, se místo toho, aby se rozbrečela, začala hihňat. Nedokázala přestat, tak se omluvila a odběhla. Elizabeth si nepotřebovala představovat žádný tklivý příběh, aby se rozplakala. Stačilo jí jen pomyslet na to, že by měl King Charles umřít, a slzami se jí zalily oči během pár vteřin. Neosvojila si „emoční hraní“ tak jako její slavní přátelé, kteří se učili podle Stanislavského metody: Montgomery Clift, James Dean, Paul Newman a Marlon Brando. Elizabeth nepřepínala mezi postavou na plátně a mimo plátno. Měla svůj vlastní herecký styl, který spočíval v tom, že se do postavy, kterou hrála, bezezbytku vžila.

„Snažila jsem se vžít do té či oné postavy a pomyslet si třeba: takže, co ji teď rozhodilo? A ne: co by mohlo rozhodit mě?, nějaké hypotetické, vymyšlené neštěstí, ale: kvůli čemu pláče?“

Ten film z roku 1944 byl naprostý trhák a vynesl ji do povědomí publika, když jí bylo teprve dvanáct let. V deníku The New York Post se psalo: „Elizabeth Taylorová je tak přirozená a vynikající mladá herečka, že by vás ani nenapadlo, že někoho takového někdy uvidíte.“

Odměnou jí byla trvalá smlouva s MGM. Po letech se svěřila: „Neměla jsem zdání, do čeho jdu.“

* * *

K třináctým narozeninám věnovalo studio Elizabeth Kinga Charlese a odměnu ve výši 15 000 dolarů, v přepočtu víc než dnešních 245 000 dolarů. Ze strany MGM to byla investice do jejich nové hvězdy. Elizabethin týdenní plat se zvedl z 200 dolarů na 750 dolarů, z toho 250 dolarů bylo pro Saru za její služby v roli gardedámy. Elizabeth vylétla na nejvyšší příčku slávy světelnou rychlostí a rázem z ní byla celebrita. Než studio udělalo hvězdu z Judy Garlandové, trvalo to pět let.

King Charles se stal Elizabethiným důvěrníkem. „Vyrůstala jsem v ateliérech MGM,“ vzpomínala Elizabeth, „kde mi pořád někdo říkal, udělej tohle, udělej tamhleto. Dusilo mě to. Ale měla jsem svůj tajný život. Každé ráno, než jsem šla do práce, jsem si osedlala svého koně, toho z filmu O Velkou cenu,kterého mi studio po natáčení darovalo. A vyjela jsem si na něm do otevřené krajiny.“ Poskytovalo jí to pocit „nádherné nezávislosti“, který většina dětí považovala za samozřejmost, ale Elizabeth se naučila vážit si ho. „Jestli jste někdy milovali nějakého koně tak, jako jsem já milovala tohoto, tak to pochopíte – a jestli ne, nemá smysl pokoušet se vám to vysvětlit.“

Sara si přála, aby šel k filmu i Elizabethin bratr Howard. Byl tak půvabný, jako byla Elizabeth krásná. Ale Howarda něco takového ani v nejmenším nezajímalo a jeho mladší sestra k němu za to cítila o to větší náklonnost. „Neměl v sobě vůbec nic povrchního, byl absolutně nematerialistický, byl to ten nejopravdovější člověk, jakého jsem kdy poznala,“ napsala. Když byl Howard v teenagerském věku, chtěla Sara, aby se zúčastnil konkurzu na roli v jakémsi westernu. Přál si nové auto a jediný způsob, jak k němu mohl přijít, bylo vydělat si na něj prací. Elizabethin tehdejší manažer Jules Goldstone hodlal poslat Howarda na konkurz do společnosti 20th Century Fox.

„Jules nám sdělil, že vedení 20th Century Fox mrzí, že nemají smlouvu s Elizabeth, a on se před nimi zmínil, jak půvabný je Howard, a oni ho chtěli vidět,“ píše Sara v nepublikované knize vzpomínek Taylor-Made Memories. „Říkali jsme Howardovi, že je nám to jedno, že jen nechceme, aby mu připadalo, že jeho sestra má kariéru a Cadillaca a on jen starou rachotinu. Chtěli jsme, aby věděl, že má úplně stejnou příležitost účinkovat ve filmu jako ona – pokud o to bude stát. Říkali jsme mu: ‚Je jen a jen na tobě, Howarde, jestli tam s Julesem půjdeš, nebo ne. Udělej to, co chceš udělat ty sám.‘

Řekl pouze ‚okay‘. A aby nám dokázal, že o žádnou roli ve filmu nestojí – nechal si ostříhat vlasy. Úplně dohola. Měl stejně holou lebku jako Yul Brynner. Když se dostavil do kanceláře Julese Goldstonea, všichni zaměstnanci vyprskli smíchy a stejně tak i my, když přišel domů.“

Už nikdy mu nikdo nenabídl žádnou hereckou roli. Elizabeth na něm tu jeho vzdorovitost obdivovala, a dokonce na něho i trochu žárlila.

Louis B. Mayer byl Elizabeth od samého začátku nesympatický. Slýchala samozřejmě, jak převelice pevnou rukou ovládá své herce, a pomalu začínala také na vlastní kůži poznávat, jak je nemilosrdný. Margaret O’Brienová, která dodnes mluví o Mayerovi výlučně jako o „panu Mayerovi“, říká, že když šla točit trhák z roku 1944 Setkáme se v St. Louis (Meet Me in St. Louis), musela si to s ním její matka náležitě vyříkat. Mayer údajně poukazoval na to, co má ve smlouvě, a nechtěl jí vyplatit nic navíc. Nakonec svolil a plat jí zvýšil, ale až teprve po tom, co ho matka O’Brienové přitlačila ke zdi. Nicméně do té doby O’Brienovou a ještě jednu dívenku tahal za nos.

„Pan Mayer si vždycky držel dvojníky,“ uvedla, „někoho, kdo se podobal nějaké hvězdě. Řekl rodičům mé dvojnice, že v Setkáme se v St. Louis bude hrát ona a nechal pro ni šít kostýmy, přičemž celou dobu věděl, že tu roli dá mně. Potom musel jejím rodičům říct, že v tom filmu hrát nebude. Její otec se z toho nervově zhroutil. Rodiče těch dvojníků si vždycky mysleli, že to dostanou! Vždycky žili v naději. Bylo to od něho vysloveně sprosté.“ Herečky jako Judy Garlandová, jejíž matka byla ochotná přistoupit na všechno, protože jejich rodina potřebovala peníze, dělaly všechno, co jim Mayer nebo ti, kdo jednali v jeho zastoupení, řekli, že mají dělat. Elizabeth do tohoto tábora nepatřila.

Právě na takovém cvičišti, kde se nebrali žádní zajatci, v nejbezohlednějším filmovém studiu na světě, se Elizabeth naučila nedat se a prosazovat si tvrdě svou. Přísahala si, že nikdy nedopadne tak jako Garlandová, která byla o deset let starší než ona. Garlandová se kroutila v kleštích přísných pravidel MGM, která zahrnovala třeba i různá extrémní dietní opatření, a už jako mladá dívka si vypěstovala závislost na prášcích a cigaretách. Elizabeth byla sice ještě mladá, ale už si stačila všimnout, k jakým metodám se v MGM uchylují, aby měli nad svými komerčně nejvýnosnějšími hvězdami svrchovanou moc. Mayera líčila jako „diktátora“, jehož se „děsila“. Ne nadarmo se říkalo, že ta či ona hvězda patří do „stáje“ studia. Zacházeli s nimi jako se zvířaty, říkala Elizabeth, a považovali je za majetek studia.

Mayer nosil obrovské brýle a díval se na své herce tak, že „vám připadalo, že vás rozdrtí“, popisovala ho Elizabeth, „ale taky jste z něho cítili tu jeho neuvěřitelnou aroganci, jeho ego, jeho panovačnou povahu, energii někoho, kdo chce být za každou cenu vpředu. Znát ho znamenalo mít z něho hrůzu.“

V den jeho narozenin šli všichni dětští herci z MGM do Ateliéru 30 zazpívat mu „Happy Birthday“. Dospělé celebrity seděly na stupínku a externí herci a herečky seděli u stolů, zatímco oslavenec kraloval na pódiu. „Berte mě jako svého tátu. Nebojte se chodit ke mně, každý z vás, se svými problémy bez ohledu na to, jak nicotné se vám mohou zdát, protože vy všichni jste moje děti.“ Rozpřáhl paže, jako kdyby je chtěl všechny naráz obejmout. Potom se nechal fotografovat s dětskými herci, každého a každou si vždycky vysadil na kolena. Účast byla povinná.

Mayerovi se nesmělo odporovat. Nejeden producent od něho dostal pěstí, když se o to pokusil. Elizabeth se domnívala, že byl „nejspíš tak trochu blázen“. Během natáčení filmu Lassie se vrací zažila Elizabeth s Roddym McDowallem bezohledné manýry studia na vlastní kůži. Producent potřeboval imitovat sníh a použil k tomu drť z nebělených kukuřičných lupínků. Když pustili větráky, začalo to foukat malé tvrdé kousky obilných vloček Elizabeth a Roddymu do očí a oba se ošívali. Producenti ovšem nestáli o to, aby se jejich mladí herci před kamerou šklebili, takže jim, jakkoliv to zní neuvěřitelně, znecitlivěli obličeje několika vpichy novokainu.

Když se Elizabethina nejlepší přítelkyně Norma Heymanová potkala v šedesátých letech při natáčení jednoho filmu s Elizabeth, obvinila z toho, že se Elizabeth neobejde v životě bez prášků a alkoholu, Mayera. „Dobře si vzpomínám, jak mi říkala, kolik pilulek je [Mayer] nutil spolykat každé ráno, aby byli svěží a veselí, a další pilulku v poledne a pak prášky, které si musela brát doma, aby se vyspala a mohla v pět hodin ráno vstát a jít zase do studia. Těm dětem bylo jedenáct, dvanáct let.“ Heymanová tvrdila, že to „nepochybně“ vedlo k její pozdější závislosti. Toto a ty bolesti zad, k nimž přišla následkem pádu z koně během natáčení filmu O Velkou cenu. „Jsem přesvědčená, že takhle si vypěstovala závislost, možná ne natrvalo, ale určitě ke konci, v několika posledních letech.“

Potřebovalo-li studio své hvězdy, muselo si zároveň zajistit, aby ty hvězdy potřebovaly studio. A to nejen kvůli penězům. Mayer údajně nejen schvaloval užívání barbiturátů (běžných prášků na spaní, jaké se dnes předepisují zřídka, protože může snadno dojít k jejich předávkování), ale i takzvaných „pep pilulek“(amfetaminů). Garlandová byla závislá už v sedmnácti letech, když natáčela film Čaroděj ze země Oz (The Wizard of Oz). „Dali nám pep pilulku,“ uvedla Garlandová, „a pak nás odvedli do nemocnice, která byla součástí studia, nacpali nás prášky na spaní a upadli jsme do limbu … za čtyři hodiny nás vzbudili a dali nám další pep pilulky … takhle jsme pracovali a takhle jsme si udržovali štíhlou linii. Takhle se nám to v hlavě mátlo. A takhle jsme ztráceli kontakt.“ Ani Elizabeth, přestože si uvědomovala, co se děje, se tomu nedokázala ubránit.

„Bylo to strašně kruté,“ říká Heymanová. „Myslím, že kdyby se tomu některý z těch mladých herců a hereček vzepřel, potrestali by ho a poslali do jiného studia … aby se mu pan Mayer pomstil.“ Když byla Elizabeth starší, získala si pověst té, která to dokáže „táhnout s kluky“, a někdy s nimi držela krok i v pití. Sama drogy a alkohol snášela velmi dobře, čímž později ve svém životě ospravedlňovala svou potřebu brát drogy a pít alkohol v ještě větším množství.

Mayer založil Oddělení zvláštních služeb, což bylo v podstatě propagační oddělení studia. Úkolem jeho zaměstnanců bylo generovat mediální portréty filmových hvězd. Po filmu O Velkou cenu požadovali po Elizabeth, ať předvádí, jak má ráda zvířata, zejména jak miluje svého burunduka Nibblese. Studio si přálo, aby bulvární novináři a reportéři vykreslovali Elizabeth jako neviňátko se svěží tvářinkou. Někdy ji fotografovali, jak hraje na dvorku drápky nebo skáče přes švihadlo. Do redakcí filmových magazínů rozesílalo propagační oddělení fotografie Elizabeth obklopené jejími četnými zvířátky. V jeden čas měla zvěřinec zahrnující osm burunduků, zlatého retrívra, kokršpaněla, černou kočku, Kinga Charlese a veverku. Filmy Lassie se vrací a O Velkou cenu měnily v kapitál její image příkladné dívenky. Nevadilo jí to, protože lnula ke svým zvířatům jako k připomínce dětství, které jí předčasně skončilo.

Ale Elizabeth byla víc než jen příkladnou dívenkou. Od raného věku měla smysl pro suchý humor. Když šla na svůj první dospělácký koktejlový večírek do domu bulvární novinářky Louelly Parsonsové, dostavila se v černé sametové sukni a s Nibbles na rameni. Zeptali se jí, jestli má ráda zvířata tak, jak se to o ní píše, a Elizabeth odpověděla: „Samozřejmě. Víc než lidi.“

Parsonsovou Elizabeth uchvátila. Nazvala ji „velice neobyčejnou dívkou“. „Je odměřená a nedává najevo žádné city. Zároveň je ale nesmírně miloučká … když jsme si spolu povídaly, neměla v tváři ani stopu po nějakém výrazu. To je herečka, pomyslela jsem si. Dokáže skrývat, co si myslí, lépe než většina dospělých.“

Nibbles spával na polínku vedle Elizabethiny postele a studio jí dokonce dovolovalo brát si ho s sebou do kantýny na oběd. V roce 1946 napsala Elizabeth knihu, kterou nazvala Nibbles a já (Nibbles and Me), s obrázky svého burunduka, kteréo sama namalovala, a ve škole nechávala O’Brienovou, která byla o hodně mladší, aby si hrála s jejími burunduky.

„Moc ráda vzpomínám, jak jsem si prostě jen hrála na školním hřišti,“ líčí O’Brienová. „Měla burunduky na rameni, někdy i dva či tři najednou! Nemohla jsem se dočkat, až půjdu do školy, protože Elizabeth bude o přestávce venku a bude mít u sebe své burunduky, než nás po patnácti minutách slečna McDonaldová zavolá zase zpátky do školy.“ Ostatní herci ve věku O’Brienové byli kluci, takže si vážila času, kdy si mohla hrát spolu s Elizabeth.

V padesátých letech převzal studio MGM Dore Schary. Jeho dcera Jill, která byla o něco málo mladší než Elizabeth, vzpomínala, jak chodila za svým otcem do filmového ateliéru v Culver City a vídala tam Elizabeth. „Chovala se jako nějaká princezna, holčička z Anglie, která si je vědoma své elegance a nadřazenosti.“

V roce 1946, když bylo Elizabeth čtrnáct let, ji společnost MGM vyslala do Washingtonu na jakousi akci v Bílém domě. Předtím měla ještě zařízenou návštěvu dětské nemocnice, kde poseděla s osmiletým chlapcem, který měl už přes rok železné plíce, tedy plicní respirátor. „Je úžasný a moc statečný,“ napsala. „Sestry říkají, že za celou dobu, co tam je, si ani jednou na nic nepostěžoval. A člověk mu může vyčíst z obličeje tu jeho obrovskou odvahu. Vstoupily mi z toho slzy do očí, ale ustoupila jsem stranou a setřela jsem si je, aby to na mně neviděl.“ Přesně takhle bude přemáhat slzy o pár desítek let později, až bude chodit do hospiců na návštěvy za pacienty s AIDS.

Potom se odebrala do Bílého domu, kde se setkala s první dámou, Bess Trumanovou, na akci na podporu nadace March of Dimes. Měla na sobě svůj první kožich, své první černé šaty a své první dlouhé punčochy. „Když jsme tam konečně dorazili, měla jsem v břiše pocit, jako by se mi tam třepotali motýli nebo skákali koně,“ vzpomínala. Přestože už byla hvězdou filmového plátna, byla Elizabeth pořád ještě mladá dívka, která dosud nebyla zvyklá stát dlouhou dobu v botách na podpatku. Byl tam zástup fotografů a kameramanů a všechny objektivy namířené na ně. Bess Trumanová se posadila ke stolu, Elizabeth se postavila za ni. Sara stála za všemi fotografy tak, aby na Elizabeth viděla. Strhla se úplná smršť blesků z fotoaparátů a zároveň Sařina matka začala na Elizabeth mávat a zuřivě gestikulovat. Ukazovala dceři na její nohy. Elizabeth matčinu němohru pořádně nechápala, protože ji oslňovaly blesky z fotoaparátů. Nakonec jí to došlo. No, ano, jsem bosa! Než začala první dáma číst svůj projev před televizními kamerami, zula si Elizabeth boty. Zrudla jako pivoňka. Zatímco kamery vrčely, pokoušela se potají si zase boty obout, šátrala nohama pod židlí před sebou a po celou dobu si uchovávala na tváři přívětivý úsměv. Konečně jednu botu našátrala a nazula si ji. Špičkou nohy nahmatala i druhou botu, kterou ale předtím tím šátráním dostrkala daleko pod židli první dámy.

„Začala jsem propadat panice, protože jsem si myslela, že se přece nemůžu jen tak znenadání ztratit z očí a vlézt jí pod židli, jelikož ta bota byla skoro až u její nohy. … Musela jsem to odbalancovat na jedné noze. Naštěstí jsem měla baletní trénink. … Zahákla jsem si patu o špičku a pomalu, pomalounku jsem si botu přitahovala zpátky a nakonec se mi podařilo nohu do ní vsunout. Takhle horkou chvilku jsem snad v životě nezažila.“ Nezapomínejme, že byla pořád ještě dítě.

Mezi dobou, kdy natočila film Odvážná Lassie a kdy se vrátila na plátno, je časová prodleva. Během této pauzy chodila Elizabeth do MGM každý den – do školy, poskytovat rozhovory reportérům, které předem vybírali lidé z propagačního oddělení, na obědy do kantýny a řízeně pózovat fotografům. Studio ji takto záměrně vyvázalo z natáčení nových filmů, protože vedení usoudilo, že nastal čas převést ji z dětských rolí na ztvárňování postav mladých naivek. S Shirley Templeovou se bezešvý přechod nepodařil a neohrabanost spjatá s ranými léty puberty zničila kariéru mnoha dětským hereckým hvězdičkám. V MGM byli odhodlaní udržet si Elizabethinu image pod dozorem a zajistit si, že jakýkoliv kaz na jejím vzhledu, jakýkoliv projev puberťácké klackovitosti zůstane bezpečně pod pokličkou.

* * *

V roce 1947 se Sara a Francis na čtyři měsíce rozešli. Francis měl už dost toho, že ho Sara a Elizabeth úplně vystrkaly ze života jeho dcery. Také se povídalo, že navazuje milostné poměry s muži, což mělo možná něco společného s tím, jak snadno Elizabeth vycházela s homosexuálními muži. Francis si bral Saru, když mu bylo dvacet devět let. Ve dvacátých letech byli homosexuálové považováni za mentálně postižené nebo nebezpečné, takže sňatky z rozumu byly běžnou záležitostí. Doma panovala napjatá atmosféra. Francis nesměl trávit čas se svou dcerou bez Sařina svolení. Naskytl-li se výjimečně den, kdy měl být s Elizabeth sám, Sara mu kladla na srdce: „Každou hodinu jí musíš rozčesávat vlasy. A kdyby si moc často sahala na obličej, stačí hodně nahlas říct její jméno. Ví přesně, co to znamená.“

Nakonec se dali zase dohromady, ale Francis doufal, že ho doma přestanou brát jako páté kolo u vozu. To mu nejspíš nevyšlo. Sařino rozhodnutí nechat tajně vytapetovat Elizabethin pokoj na Elm Drive bylo začátkem Elizabethiny přeměny v ženu, ať se to Elizabeth líbilo nebo nelíbilo. „Všimla jsem si, že Elizabeth pomalu vyrůstá z věku holky od koní s košilí přes kalhoty,“ napsala Sara. „Den ode dne jí čím dál víc záleželo na šatech a na tom, jak vypadá. Začala sbírat parfémy tak jako sošky koní.“

Rozhodla se tedy všechno urychlit. Nahradila dřevěné kozy, uzdy, kartáče na hřebelcování koní a závodní jezdecká sedla toaletním stolkem a stoličkou s prošívaným sedákem z bílého hedvábí lemovaným volány z potištěné bavlny. Stáhla Elizabethin šedý koberec a nechala ho obarvit na tmavý odstín červené a přidala ještě prošívaný podhlavník se vzorem růžových a červených poupat růží a k tomu ladící přehoz na postel a závěsy. Stěny nechala polepit růžovými tapetami.

Ve vzácném okamžiku sebereflexe si Sara uvědomila, že možná svou dceru tlačí do něčeho, na co dosud není úplně připravená. „Když se na to dívám zpětně, dochází mi, že to byl vpád do jejího soukromí, takhle najednou jí sebrat všechny její poklady – její sedla, uzdy a to všechno. Z jejího pokoje tak, jak se líbil jí, toho věru moc nezbylo. Teď z něho byl víc její pokoj tak, jak se líbil mně.“

Ve studiu přetvářeli Elizabeth v sexuální symbol a její matka jim v tom byla nápomocná a bezděčně jim šla na ruku.

* * *

Když bylo Elizabeth šestnáct nebo sedmnáct, vedení studia usoudilo, že dozrál čas, aby se objevila v dalším filmu. Během té pauzy si dávali záležet, aby filmové fanoušky zásobovali zajímavými informacemi o tom, jak jejich hrdinka z plátna žije a co dělá. Na to, aby se provdala, byla ještě moc mladá, prezentovali ji tedy v příbězích s morálně nezávadnými zápletkami, jako byl ten o darovaném Kingu Charlesovi nebo o její knize Nibbles a já. Nanejvýš zarážející bylo jejich rozhodnutí darovat jí ke čtrnáctým narozeninám Ford kabriolet – o dva roky dřív, než směla podle zákona řídit. Nic nebylo dílem čiré náhody, všechno bylo předem pečlivě promyšlené a naplánované. Elizabeth byla jako filmová hvězda příliš cenná. A v roce 1949, u příležitosti jejích sedmnáctých narozenin, otiskl magazín Life její celobarevnou fotografii, aby bylo vidět, že dospěla.

Elizabeth věděla, o co jde. Do umění vytvářet image ji zasvěcovali odmalička. „L. B. Mayer a MGM vyráběli filmové hvězdy z flitrů, celuloidu a novin,“ říkala. Svou první naivku si zahrála ve filmu Cynthia v roce 1947 jako šestnáctiletá. Bylo to poprvé, kdy měla na sobě ve filmu make-up a byl to její první dospělácký polibek na plátně. Reklamní upoutávka lákala návštěvníky kin na film slibem, že jestli si koupí lístek, uvidí Elizabeth poprvé doopravdy se líbat. „Její první polibek“ psalo se na všech filmových plakátech. Ovšemže to nebyla pravda, ale na tom nezáleželo. Ze strany studia to byl trik, jak Elizabeth znovu vrátit do oběhu, tentokrát jako plnohodnotnou ženu, třebaže jí v době natáčení bylo teprve patnáct.

„Mám dojem, že ve skutečném životě jsem se poprvé s někým políbila asi čtrnáct dní před tím,“ řekla Elizabeth Barbaře Waltersové. „Ach, propadala jsem panice z toho, že bych se měla líbat na plátně dřív, než mě někdo políbí ve skutečnosti, to by bylo strašně ponižující.“ Choreografkou toho prvního skutečného polibku byla… nu, kdo jiný než Sara. Potkala se v MGM s hercem Marshallem Thompsonem a on se jí zeptal, jestli by Elizabeth (a Sara) nechtěla jít na premiéru filmu Dítě divočiny (The Yearling). Sara souhlasila, šla s nimi ještě Thompsonova matka a vyvinulo se z toho příjemné společenské setkání. Nedlouho poté se Elizabeth s Thompsonem poprvé políbili ve vzácné chvíli, kdy se octli spolu sami a zašli si do cukrárny Wil Wright na pohár s čokoládovou zmrzlinou. „Přiřítila se do mého pokoje na růžovém obláčku úžasu a vykřikla: ‚Ach, mami, on mě políbil!‘“

Kluka, který ji políbil, sice našla, ale nemohla sehnat nikoho, kdo by s ní chodil na rande. Znala jen lidi ze studia a ve škole nikdo jejího věku nebyl. Sara svou všudypřítomností dokázala zastrašit i toho nejnebojácnějšího nápadníka. Sara a Francis si pronajali plážový domek v Malibu a pořádali večírky – Sara s vědomím, jak důležité je dohodit Elizabeth někoho, koho jí bude moci schválit – ale s Elizabeth se nikdo nebavil.

„Chodili k nám a zírali na Elizabeth, jako kdyby byla nějaký exot,“ popisuje Sara. Povídali si o škole a o fotbalových zápasech a plesech, které jejich školy pořádaly, a to byly věci, o kterých Elizabeth nic nevěděla. Bála se, že se nikdy s nikým neseznámí. Elizabeth a Betty, dcera televizního moderátora Eda Sullivana, si založily klub. Elizabeth byla prezidentka, Betty hospodářka. Říkaly si Klub nezadaných osamělých přítulných děvčat – krátce „SLOB“ (Single Lonely Obliging Babes).

Sara pochopila, že filmem Cynthia, a krátce na to dalším filmem, Rande s Judy, v němž Elizabeth hrála po boku Jane Powellové, začalo to, co sama nazvala „generováním záře“. „Elizabeth byla pořád ještě holčička – respektive holka v pubertě – předčasně opatřená značkou ‚okouzlující dívka‘. Ať se hnula, kam se hnula, všichni se za ní otáčeli. Stáhla se do ulity a lidé o ní říkali, že je namyšlená. Přitom ona se jen pokoušela skrývat svou nervozitu a rozpaky z toho, že na ni všichni bez ustání zírají. Od té doby v té ulitě nacházela více či méně útočiště.“

Když bylo Elizabeth patnáct, fotograf z jednoho časopisu jí řekl: „Editor se mě tuhle zeptal, která žena z těch, které jsem fotografoval, je nejkrásnější, a já jsem mu řekl: ‚Elizabeth Taylorová‘.“ Sara stála vedle a poděkovala mu, zatímco Elizabeth se hihňala. Jakmile došly dost daleko, aby je nemohl slyšet, sevřela Elizabeth své matce paži a řekla: „Ach, mami, slyšelas ho? Řekl o mně, že jsem žena!“

„Máš krásné oči,“ řekla Sara, „ale to, co je dělá krásnými, je výraz za těma očima.“ Že Sara postávala vždycky někde nablízku a nikdy nespouštěla svou dceru z očí, možná Elizabeth zachránilo před kariérou přes postel, ponižující praktikou, založenou na nabízení rolí hercům a herečkám výměnou za sexuální služby. „V době, kdy jsem byla dost stará, si to už nikdo nedovolil,“ svěřila se po letech.

Jak Elizabeth přibývaly roky, kladla si otázku, zda vůbec chce pokračovat v herectví. Se Sarou se kvůli tomu neustále hádaly. Sara měla pocit, že obětovala celý svůj život své nevděčné dceři, která teď vyhrožuje, že to všechno hodí za hlavu. Elizabeth, která se vždycky všemožně snažila své matce zavděčit, nakonec kapitulovala a omluvila se. Napsala své matce vzkaz: „Celý můj život je v pohyblivých obrázcích. Skončit s tím by pro mě bylo jako odříznout stromu kořeny – brzy bych uvadla a byla bych mrtvá a k ničemu. … Mami, rozmyslela jsem si to a slibuju ti, že si nikdy nebudu stěžovat na to, že jsem tak šťastná holka, už nikdy. A ještě něco – dospěla jsem k tomu rozhodnutí sama, takže přijmu všechny těžkosti a všechno ostatní, co k tomu patří – protože vím (a vždycky si toho budu vědoma), že jsem to byla já, kdo se rozhodl zůstat a pokračovat – a že jsem to já, kdo to všechno musí brát bez reptání a nechtít se z toho vykroutit.“

Saře se ulevilo, ale nadále si dělala starosti, co si budou lidé myslet o tom, že se Elizabeth nedaří najít kluka, s nímž by chodila. Vedení jednoho filmového časopisu uspořádalo narozeninovou oslavu pro Roddyho McDowalla a pozvali také Elizabeth. Neměla s kým tam jít, Sara tedy zašla za Billem Lyonem, který měl ve studiu na starosti Elizabethinu propagaci, a s nastalým problémem se mu svěřila.

„Páni, to je teda situace!“ žasl. „Holka tak krásná, že se za ní otočí každý mužský v kantýně v té minutě, kdy tam vstoupí, a nemá s kým jít na rande.“

„Přesně tak,“ řekla Sara. „Kamkoliv se hne, všichni na ni koukají, ale co z toho?“

„Jen žádný strachy. Znám spoustu mládenců, kteří by dali všechno za to, jen aby mohli jít na rande s Liz,“ řekl.

Ale ani jemu se nepodařilo nikoho sehnat. Všichni se té představy zalekli. Dopadlo to tak, že Elizabeth na tu oslavu doprovázel sám Lyon.

Jistou útěchu Elizabeth bezpochyby přinesl flirt ze strany nejslavnější filmové hvězdy na světě. V roce 1947 se vypravila Elizabeth se Sarou na výlet přes oceán. Cestovaly lodí Queen Mary a jednou kdosi doručil Elizabeth do kajuty záhadný vzkaz. Stálo v něm:

Velectěná slečno Taylorová,

zaslechl jsem jednu půvabnou dámu říkat, že se za vámi dnes večer chystá. A požádal jsem ji, aby vám předala tento vzkaz!

Jsem nesmělý člověk… Slečno Taylorová, kdesi na světě je muž, který vám přeje, abyste byla jen a jen šťastná.

Sylvester Mitchell

Nedlouho poté dostala další vzkaz:

7. září 1947 [na dopisním papíře RMS Queen Mary]

Kéž bych měl odvahu přijít k vašemu stolu a říci – „Elizabeth, smím prosit?“ Protože to nemohu udělat – žádám vás o to takto! Budu mít modrou květinu v klopě – jakmile si mě pořádně prohlédnete, a pokud, jak doufám, nebudete zklamána – prosím třikrát zakašlete – a vzápětí spatříte, jak jeden muž hned vyskočí ze své židle! Prosím – prosím – slečno Taylorová, nezavrhujte mne rovnou – prosím!

A jen čistě mezi námi vám říkám, že na mě není kdovíjaký pohled!

Ale dejte mi šanci – určitě nebudete litovat!

Teď se uchyluji do kaple modlit se o vaše vstřícné zakašlání!

Prosím, slečno Taylorová

Ty vzkazy byly od Caryho Granta, který byl o skoro třicet let starší než Elizabeth, jíž bylo v té době patnáct let. I tak ale rychle pochopila. Schovala se za palmu v květináči a sledovala, jak vrchní číšník podává Grantovi tento vzkaz:

Milý pane Mitchelli,

a po tom výskoku – co?

Elizabeth Taylorová

Elizabeth měla dobré známky, protože měla fotografickou paměť. Tak dobré, že k jejím šestnáctým narozeninám jí její rodiče dali druhý vůz, světle modrý Cadillac kabriolet, protože si na něj „vydělala a zasloužila si ho“, jak mínila Sara. Ale Elizabeth, mimo jiné i proto, že byla předčasně vmanipulována do ženství, dávala přednost flirtu před učením. Hlavně se svým hereckým partnerem Peterem Lawfordem, který byl o deset let starší než ona a ve filmu Malé ženy představoval Laurieho, souseda z vedlejšího domu. Elizabeth hrála ješitnou krasavici Amy a Margaret O’Brienová hrála plachou a churavou Beth. „Během natáčení zářila štěstím,“ vzpomínala O’Brienová.

Když ve filmu Nezdárná Julie hrála Lawfordův protějšek, dokázala ztvárnit roli zamilované Susan, která s mužem, jehož hraje Lawford, uteče. V jedné scéně scénář předepisuje vášnivý polibek. Elizabeth měla říci: „Ach, Ritchie, co teď budeme dělat?“ Místo toho se s Lawfordem políbila a řekla procítěně: „Ach, Petere, co teď budu dělat?“ Lidé na place vybuchli smíchy a Elizabeth v obličeji zrudla do nachova. Byl z toho flirt a párkrát si spolu někam vyšli, ale Elizabeth cítila, že to s ní nemyslí vážně, a připadala si oklamaná. Pátého března 1948 napsala o Lawfordovi báseň, takovou, jaká není určena cizím očím:

Klam

Jak jsem měla vědět, že je to klam?

Ty něžné chvíle, kdy naše srdce tloukla ve společném rytmu,

Ty hluboké pohledy, když

Ses očima se mnou miloval

Jak jsem to měla vědět?

Z propagačního oddělení MGM na Saru tlačili, aby konečně něco podnikla a našla Elizabeth někoho, s kým bude chodit, aby se to dalo uplatnit v reklamě. A Elizabeth o milostný vztah rozhodně stála. Jejím šéfům nestačilo, že studio má rozhodující vliv na to, v čem se jejich filmové hvězdy ukazují na veřejnosti. Nejraději by řídili i jejich soukromý život. A pokud si herec či herečka chtěli svou práci udržet, podvolili se. Pokud některá hvězda vystoupila z řady, dostala pokutu a částka se jí strhla z výplatního šeku. Mohl to být třeba i jen malý prohřešek, jako třeba být přistižena na veřejnosti v nevyžehlené halence či košili. „Museli být neustále čisťouncí jako čerstvě padlý sníh,“ uvedla Ann Straussová, která měla v MGM na starosti fotografický archiv. „Holky z Metra nekouřily, nepily a nemluvily vulgárně a pro holky z Metra neexistovalo, aby měly pohlavní styk před svatbou. Naše děvčata by něco takového nikdy neudělala.“ Až na to, že to samozřejmě dělala, a to byly právě ty nepříjemné situace, kdy se to dostalo na veřejnost a padaly za to pokuty.

V MGM ženám říkali, s kým mají chodit, za koho se provdat a kdy je na to či ono ten pravý čas. Gayové byli nuceni uzavírat manželství se ženami. Cary Grant, který měl údajně sexuální vztahy s muži, byl postupně ženatý s pěti ženami, se čtyřmi se rozvedl. Elizabeth sice bavilo nezávazně s Grantem koketovat, ale neztrácela při tom ze zřetele svou cestu ke slávě ani daň, jakou za podobné „přešlapy“ museli zaplatit její kolegové z řad herců a hereček. V nepublikovaném rozhovoru z roku 1964 řekla novináři Richardu Merymanovi: „Myslím, že mu [Carymu Grantovi] něco v životě schází, protože on život nežije, on jen předstírá, že ho žije. Žije nějakou představu. Nežije sám sebe. … Karikuje karikaturu.“

V roce 1934 řekl Mayer Williamu Hainesovi, prvnímu hollywoodskému herci, který se netajil s homosexualitou a v roce 1929 byl „kasovní“ hvězdou, že pokud chce zůstat u MGM, bude se muset oženit. Mayer si zavolal Hainese do své kanceláře a řekl mu, že je načase, aby vztah se svým dlouholetým přítelem ukončil. Haines odpověděl: „Ale jistě – pokud vy dáte kopačky paní Mayerové.“ To byl konec Hainesovy filmové kariéry.

Další svědectví pochází od O’Brienové. Společnost MGM hodlala do jednoho filmu obsadit zpěváka Johnnieho Raye, ale protože to byl gay, k natáčení nikdy nedošlo. Vzpomíná, jak jí tehdy Ray řekl: „Já ten film točit nebudu. Mám po kariéře.“ A dodává: „Byla to děsná doba.“

V takovém nemilosrdném světě Elizabeth vyrůstala a vypěstovala si v něm ostražitost, kterou si odnesla do dospělosti. V jiném nepublikovaném rozhovoru Elizabeth Merymanovi vylíčila, jak jako dětská herečka vídala ty slavnější herce vystrkovat své kolegy ve vedlejších rolích z dosahu světel z reflektorů, aby mohli zazářit sami „jako diamant v královské koruně“. Říkala, že pokud jste si dovolili vstoupit do „toho zlatého kruhu světla“, kde stála hlavní filmová hvězda, „dostali jste jednu za ucho a ani jste nevěděli proč“. Elizabeth se takové jednání z duše příčilo natolik, že když se sama stala hvězdou, dávala si záležet, aby se chovala přesně opačně.

Elizabeth všechnu tu krutost a nespravedlnost kolem sebe pozorovala, vstřebávala a nikdy na to nezapomněla. Když jí bylo čtrnáct let, šla si v doprovodu své matky promluvit s Mayerem, neboli „Velkým tátou“, jak se o něm vyjadřovala za jeho zády, do jeho kanceláře. Sara se dozvěděla, že se o Elizabeth uvažuje pro roli ve filmu s titulem Sally in Her Alley. Pokud na těch řečech něco bylo, musela by začít trénovat, protože představitelka té role měla zpívat a tančit, a to nepatřilo k Elizabethiným silným stránkám.

Mayerova kancelář byla, podle Elizabethina popisu, jako pracovna Mussoliniho. Příchozí museli dojít po dlouhém bílém koberci až tam, kde hleděl zpoza svého stolu z bílého dubu na své poddané. Mayer se vztekal, že si Sara dovoluje klást mu otázky. Jestli se bude Elizabeth na tu roli hodit, řekne jí to, až sám uzná za vhodné. Zbledl, v koutcích úst mu vyvstala pěna a obličej mu zkrápěl pot, a rozčileně vstal. Sara zavřela oči, zatímco Elizabeth pozorovala, jak Mayer běsní. „Vy jste tak zatraceně pitomá, že ani nevíte, co je dnes za den,“ řval na Saru. „Nesnažte se mi plést do mých záležitostí. Nesnažte se mi tu vykládat, jak se dělá film. To já jsem vás vytáhl z bahna!“

To Elizabeth stačilo. Zvedla se. „Pane Mayere, jestli se okamžitě mé matce neomluvíte, přestávám pro studio pracovat. Odcházím z vaší kanceláře a už se sem nikdy nevrátím. Mileráda budu chodit do školy, s radostí budu chodit na plesy, s radostí se budu chodit dívat na basket a na fotbal. A budu šťastná, že mohu chodit do školy se stejně starými dětmi, jako jsem já.“ Zlost v ní kypěla s každým dalším slovem. „Je mi úplně jedno, jestli budu v životě ještě třeba jen jediný den hrát ve filmu. Jděte si i s vaším studiem k čertu!“

A vyběhla z jeho kanceláře. Lidé z vedení MGM ten řev slyšeli a kladli jí na srdce, ať se vrátí a omluví se mu, jinak ji s největší pravděpodobností vyhazov nemine. „Pro mne za mne,“ byla Elizabethina reakce. „Mně to nevadí. Jsou věci, které budu dělat mnohem radši než hrát ve filmech.“ Povstalo z toho téma na celý její život a voda na mlýn jejích kritiků: vždycky si bude stát za svým a neustoupí, ať už půjde o to, vzepřít se tyranii studia, nebo, o desítky let později, fanatismu samozvaných evangelikálních konzervativních aktivistů jako Jerry Falwell starší. Sara zůstala v kanceláři chvíli sama. Mayer se jí nikdy neomluvil a Elizabeth do jeho kanceláře už nikdy nevkročila. Ale nikdo ji za její chování nepotrestal. Na to vydělávala společnosti MGM až moc velké peníze.

„Naučilo mě to cynismu,“ komentovala to později, „protože druhý den jsem padáka nedostala a došlo mi, že pro ně musím mít nějakou naprosto zásadní ekonomickou hodnotu. … Potřebovali mě.“ Nebyla pro ně lidská bytost, nýbrž komodita.

* * *

V roce 1948 nastoupil do studia Dore Schary a Mayera čím dál víc pohlcovala snaha udržet se u moci. V roce 1946 zažíval filmový průmysl svůj vrchol, ale v roce 1953 se počet lidí, kteří chodili do kina, snížil skoro na polovinu, protože si stále víc Američanů začínalo kupovat televizory a sledovali programy doma. Mít v obýváku televizní přijímač se během poválečného ekonomického boomu stalo otázkou prestiže. V roce 1951 byl Mayer donucen rezignovat. Podobný osud potkal i několik největších hvězd MGM včetně Katharine Hepburnové, Spencera Tracyho a Clarka Gablea.

Schary byl ve vedení studia jediný, kdo psal také scénáře, a byl odhodlaný okleštit nafouklý rozpočet MGM. „Mayer byl ve studiu carem,“ uvedla Scharyho dcera Jill Scharyová Robinsonová. „Každé studio bylo palácem samo o sobě. Můj otec ovšem nikdy nezacházel s filmovými hvězdami jako se zbožím.“

Platy nejvýše placených zaměstnanců ve vedení společnosti se snížily o 25 až 50 procent za rok a na jistý čas počátkem padesátých let se MGM vzchopilo. Žádný z jejich filmů nebyl nominován na Oscara jako nejlepší film roku ani v roce 1947, ani o rok později, ale po dobu šesti následujících let získal každý rok nominaci jeden film z produkce studia. Koncem roku 1955 byly Elizabeth, Grace Kellyová, Ava Gardnerová a Debbie Reynoldsová mezi posledními slavnými filmovými hvězdami MGM. Na nejvyšší příčce byla Elizabeth a bylo to na sklonku takzvaného „zlatého věku“, během něhož si studia své filmové hvězdy trénovala, formovala a držela si je pod kontrolou.

„Když se jeden čas zdálo, že MGM umírá,“ napsala Elizabeth, „byl to opravdu příšerný smrtelný chropot.“

Pro příště neměly být už žádné sedmileté smlouvy a žádné „zápůjčky“, kdy se hvězdy se smlouvou s jedním studiem mohly objevit ve filmu jiného studia. Filmové hvězdy byly volné, což bylo zároveň osvobozující i děsivé. Herci a herečky si mohli vyjednat smlouvu na jediný film nebo smlouvy na více filmů, v nichž byl počet filmů specifikován, ale žádná hvězda už nebyla majetkem studia tak, jak to bylo, když Elizabeth začínala.

V rozhovoru z roku 2021 se Elizabethin bývalý partner a společník George Hamilton zamýšlí nad tím, jak trajektorii jejího života předurčilo její dětství. Elizabeth se cítila zneužívaná studiem, a co hůř, i svými rodiči. Už jako malé dítě vlastně živila rodinu, uvádí Hamilton, a člověka bezděčně napadne otázka, jakou asi měli její rodiče motivaci. Lpěla na ní její matka jen proto, že dcera každý měsíc přinášela domů výplatní šek a částky na něm byly závratné?

Starala se o všechny ostatní, ale ne vždycky se takhle starala i o sebe. „Když šlo o někoho jiného, měla sílu lvice a dokázala bojovat,“ říká Hamilton. „Na své cestě potkávala lidi, s nimiž se cítila spřízněná, kteří byli oběťmi. S každým takovým vyděděncem se ztotožnila, byla připravená postavit se proti jakémukoliv bezpráví, proti každé hrubosti a nerovnosti. Právě proti takovým věcem se bouřila. Autorita nebylo něco, co by jí nějak zvlášť imponovalo.“

Producentem Elizabethina kritikou nejoceňovanějšího filmu Kdo se bojí Virginie Woolfové? byl Ernest Lehman a během natáčení filmu v roce 1965 v jednom časopiseckém článku napsal: „Řekl jsem Irene [Sharaffové], která navrhovala Elizabeth kostýmy do Kleopatry a Písečného ptáčka a velmi dobře ji znala – řekl jsem Irene, že když se s Elizabeth o něčem dohadujeme, připadá mi, že na mě vyráží se zbytečně velkým arzenálem, a ještě jsem Irene řekl, že i když s Elizabeth probíráme třeba jen nějakou úplně obyčejnou drobnost, mám dojem, jako by mě vnímala jako někoho, kdo ji ohrožuje. A Irene mě upozornila, že bych si měl uvědomit jednu věc – že Elizabeth má obrovskou potřebu rozdrtit každého muže, který se jeví být otcovskou figurou. Rozbít ho na kousíčky a pak všechny ty kousky zase posbírat a složit je dohromady do nějakého opravdového vztahu.“

Jako dítě byla dlouhou dobu zbavena možnosti činit svá vlastní rozhodnutí a v čase, kdy byla nejslavnější filmovou hvězdou na světě, si to vynahrazovala. Proto dávala Lehmanovi pocítit, že má nad ním navrch. Jejím dlouholetým přítelem byl herec Robert Wagner. Kdysi spolu i krátce chodili. „Být s ní bylo, jako když vám někdo strčí šlehač do mozku,“ říkal. „Miloval jsem ji a myslím, že i ona milovala mě.“ Elizabeth a Wagnerova manželka, Natalie Woodová, bývaly obě dětské hvězdy. „Pořád řešily dilema: ‚Milují mě mí rodiče a starají se o mě proto, že jsem to já, anebo pro to, co umím?‘ A když nepodaly jako herečky uspokojivý výkon, viděly, že se lidé kolem nich chovají jinak. To muselo v mladém člověku zanechat neuvěřitelně hluboké stopy.“

Russ Tamblyn vzpomínal, jak seděl v Beverly Hills mezi Elizabeth a Jimmym Stewartem na premiéře filmu To je ale zábava! (That’s Entertainment!) z roku 1974. Během projekce přišel někdo za Elizabeth a požádal ji, jestli by se svým dobrým přítelem Roddym McDowallem a Lassií nechtěla jít na pódium, a ona řekla ne. Nikdo ji nedokázal přimět k tomu, aby udělala něco, co udělat nechtěla. Už nikdy víc.

Trvalo celá desetiletí, než Elizabeth odhalila pravdu o tom, proč vždycky vzdorovala autoritám. A nikdy veřejně neprozradila, kam až to sahalo.

„Když jsem byla ještě úplně malá, můj otec, když se napil, mě napadal a tak trochu mě urážel, jako by mě chtěl ponižovat. Ale když jsem odešla z domova a měla jsem vlastní dítě, začala jsem o svém otci přemýšlet, o tom, jak mu muselo být, když jeho devítiletá dcera vydělávala víc peněz než on,“ řekla Barbaře Waltersové v roce 1999, když jí bylo šedesát sedm let. „Vyletět takhle naráz k slávě, a on, takový hrdý, krásný, důstojný muž… Nemám mu to ani trochu za zlé. Vím, že když to dělal, byl opilý, vím, že to tak nemyslel. Nevěděl, co dělá.“

Když jí bylo něco přes dvacet, zatelefonovala jednoho dne Francisovi a pozvala ho k sobě do svého domu. Byli v kuchyni a ona se mu posadila na klín a objala ho a zabořila mu hlavu pod krk a oba spolu plakali. Bylo to poprvé po dlouhé době, kdy si dali najevo opravdovou blízkost. Naposledy se tak stalo, když jí bylo devět let. Pak se jim oběma navždycky změnil život.

Bylo to horší, než Elizabeth veřejně přiznávala. Elizabeth se jedné blízké přítelkyni svěřila, že ji otec uhodil do brady tak, že jí to způsobilo TMJ neboli trismus čelisti, který ji trápil po zbytek jejího života. Líčila, jak ji Francis chytil za vlasy a vzteky bez sebe s ní smýkal po pokoji, než ji nakonec udeřil. Došlo k tomu jednoho dne po ránu, než šla Elizabeth do práce. Popisovala to bez výčitky – vždycky to tak dělala – s tím, že jejímu otci bylo trapně z toho, že Elizabeth funguje jako živitelka rodiny, a měl pocit, že ho to připravuje o jeho mužskou důstojnost. Škoda napáchaná v jejím dětství byla velmi reálná stejně jako trauma s ní spjaté a následky se projevovaly po celý její život, zejména když ji fyzicky i citově týrali někteří z jejích partnerů. Nikdy nešla do žádné terapie, zčásti proto, poněvadž to v té době nebylo společensky přijatelné, a pak také proto, že nevěřila na návraty k bolestným vzpomínkám. Raději se dívala dopředu. Její život, tak jako život mnoha jiných lidí, se stal soukromým zápasem o kontrolu nad svou vlastní kariérou, nad tím, za koho se rozhodne provdat, a také nad tím, kolik toho ze sebe bude ochotna prozrazovat veřejnosti. Ke konci se jí mít svůj vlastní život pod kontrolou už skoro podařilo.

Její dětství ji motivovalo, jak řekl Hamilton, „v dobrém i zlém“.

„Elizabeth se nikdy nenechala k ničemu přinutit, ale stačilo jen nechat to být a ona by se pro vás rozkrájela. Každý, kdo něco chtěl, mohl prostě jen otevřít své srdce a usmát se a dostal to. Ale kdyby se ji někdo pokusil přechytračit nebo oblafnout, běda mu. To by byl konec. Spousta toho šla na vrub jejích rodičů, protože nechtěla, aby jí někdo říkal, co má dělat, nebo aby ji komandoval.“

Neměla problém vydělat peníze a poskytla své matce slávu a bohatství, po nichž toužila už jako mladá dívenka, a starala se o své rodiče až do konce jejich života.

„Měla krásné srdíčko a chtěla být objímána a milována pro ni samotnou, jako Elizabeth, a ne jako diva, kterou z ní udělali a kterou měla hrát,“ konstatoval Hamilton. „Hrála mnoho rolí pro mnoho lidí. Jako dítě si nepřála nic jiného, než aby v ní viděli dceru.“

Jednou, řekl Hamilton, se jí zeptal, co by si v životě přála ze všeho nejvíc.

Řekla mu, tichounce: „Chtěla bych být zase tou malou holčičkou.“