Pro Elvise. Měl jsi duši, samozřejmě, a ta se teď rozvaluje na gauči, loudí dobrůtky a dotírá na pavouky, co jsou menší než ty.

TŘI SEKERY

Copyright © Kateřina Surmanová, 2024

All rights reserved.

ISBN 978-80-242-9959-4

Obsah

Prolog

MICHAL

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

VÁCLAV

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

MICHAL A VÁCLAV

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

VÁCLAV A ROBERT

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

ROBERT

Kapitola 24

Kapitola 25

Kapitola 26

Kapitola 27

MICHAL A ROBERT

Kapitola 28

Kapitola 29

Kapitola 30

Kapitola 31

Kapitola 32

Kapitola 33

Kapitola 34

Epilog

Kapitola 35

Dovětek

Poznámka redakce

Poslouchej svoje děti, a pokud vidí něco, co ty nevidíš, boj se.

Steinar Bragi, Planina

Vždycky jsem měl pocit, že mám v sobě zavražděnou bytost.

Zavražděnou ještě před mým narozením.

Samuel Beckett

Prolog

Tu ironii musel ocenit každý. To nevymyslíš, říkali si nad článkem v novinách nebo na monitoru: ze všech prdelí, kde se to mohlo stát, stalo se to zrovna v prdeli s názvem Tři Sekery. Internet se jako neunavitelné perpetuum mobile sytil vtípky a memy, které událost podněcovala ve fantaziích. Některé se povedly, většina ne. Tak už to chodí.

Bylo to v červenci roku 2021, o jednom odpoledni a večeru natolik krásném, až to slabší povahy nutilo blábolit, dojímat se nebo začít malovat. Slunce hřálo, nepřipékalo však; foukal silný, ale příjemný vítr. Přinášel čerstvost, laškoval a dováděl, neobtěžoval. V kostech se lidem usazovalo blaživé teplo, jako kompot s meruňkami, který si ze spíže vytáhnou o sychravé únorové noci, kdy už se jim zima bude zajídat. Na rozloučenou potáhl den kupoli ohromujícími červánky, nachovými s ohnivě oranžovou korunkou ve vlasech. Vítr nasytil vzduch zvířeným prachem, ten s kapkami vody uzavřel dohodu a společně purpurovou nádheru vyvěsily do vadnoucího svitu. Meteorologický jev? Kdepak: kouzlo.

Jeden z těch dnů, kdy si člověk uvědomí, že žije rád, a začne se strachovat, kolik takových okamžiků mu osud ještě dopřeje. Podobné úvahy možná vířily v hlavě i Robertu Procházkovi, kdo ví. Už se ho každopádně nikdo nezeptá, protože Procházkovy dny právě tehdy expirovaly. Jak informovala policie v suchopárné tiskové zprávě, kolem půl jedenácté večer ho tupým nožem, bez jakékoli chirurgické průpravy či anestezie, vykastroval katolický farář Václav Vranský. Vzal to důkladně; Procházka vykrvácel.

Pachatelovo povolání dodávalo žurnalistické omáčce pikantnost, mnohdy pálivou až k nesnesení. Jako kdyby se novináři báli, že bez návodné pomoci čtenářům nedojde, jak je celá historka krutá a zábavná. Naoko se hrozili a zahušťovali texty kontextem o vachrlaté církevní morálce – dodnes pořádně neodsoudili sexuální násilí páchané kněžími na dětech, dodnes se zasekli ve středověku v přístupu k rodinám a gayům, všimli jste si? Není to nakonec celé obžaloba církve a přežitosti celibátu? Ve společnosti, která je tak přejícná a otevřená – tak moderní –, to nemůžeme strpět.

Ve skutečnosti se většina pisatelů i čtenářů nemohla nabažit. Takový pěkný, peprný skandálek! Taková chutná, vydatná přesnídávka! Předstírali pohoršení, ale užívali si každičký detail a řehtali se vzniknuvším žertům. Ředitelé redakcí sčítali počty kliků na články o perverzním knězi, v jednoduché trojčlence si je převáděli na svoje vánoční bonusy a nutili redaktory, aby převařený pytlík ještě znovu zalili. A znovu. Co na tom, že v textech se nic nového neobjeví? Našleháme perex, přepálíme titulek a rozvineme background, poučovali podřízené blahosklonně: copak opravdu nevědí, jak se to dělá?

Policie oficiálně pozadí zločinu nesdělila a nekomentovala, nicméně jako obvykle neoficiálně vyhřezlo všechno ven už v rané fázi vyšetřování. Občas se najde kriminalista, který si rád popovídá, a vždycky se najde novinář, který si to ještě raději poslechne. A kdyby takový policista chyběl, zastane ho záhy obhájce, aby mohl svést indiskrétnost na vyšetřovatele a případ zpochybnit kvůli únikům ze spisu. Každému se občas hodí předstírat rozhořčení.

Jak psaly vitální internetové deníky i jejich churavějící papírové prababičky, muži se seznámili na webovém fóru, kde se družili vyznavači extrémního sadismu. Vyměnili si spoustu nechutných oplzlostí, vyznali se ze zapovězených tužeb a závěrem si smluvili schůzku. Jako z udělání zrovna v obci Tři Sekery, okres Cheb, kde Procházka vlastnil dům. Kdo do té doby slyšel o sotva tisícihlavé vesnici, úhledné, úpravné a vyskládané na řídce olesněném vrchu jako sváteční porcelán? Po červencovém večeru zažily místní hostinec a penzion žně, milovníci bulvární turistiky chtěli to místo vidět na vlastní oči, a hlavně se vyfotit, aby se předvedli na sítích. Zvláště když se začalo proslýchat o těch podivných, nevysvětlitelných úkazech. No ano, ten večer, co se to stalo. To nemůže být náhoda, no ne? Celé je to tak úžasně dekadentní!

Vranský a Procházka si dopřáli víc zážitků, než nejspíš zamýšleli, poškleboval se jeden mladý redaktor, který se víc bál, že nebude slavný, než že nebude přesný. „Uřezání obou varlat a penisu,“ psal redaktor, „představovalo předčasné vyvrcholení hrátek, jimiž chtěli duchovní a jeho milenec dosáhnout uspokojení.“ Obrat „ejakuloval krví“ mu editor vyškrtnul, na což si postěžoval na Facebooku a uspokojivě si zanadával na cenzuru a úzkoprsost tradičních médií.

Netrvalo nijak dlouho, než novináři zjistili, že Vranský už se jednou zapletl a že ho proto církev stáhla z místa ve východních Čechách, kde původně sloužil, do ústraní o kus dál ve stejném kraji. Ani se nenamáhali odvést predátora dost daleko. Musel to vyžvanit někdo z vesnice, kde se duchovní provinil. Šlo o šestnáct let starý příběh. Vranský upadl do podezření, že obtěžoval jednoho malého chlapce z farnosti. Podle všeho mu nestihl fyzicky ublížit; podle všeho se tehdy na jeho brutální spády přišlo včas. Když vešla ve známost tato okolnost, strhla se série protestů a petic proti katolíkům, většina po internetu, ale méně leniví jedinci se srotili i v plenéru. Podívejme, kam vede to jejich tutlání a sektářství, přinuťme je pykat, když jim pokání tolik vyhovuje: jen ať se ho nažerou.

Primas pražský i karlovarský biskup po týdnech zabejčeného, pštrosího ticha vyjádřili politování nad selháním jednotlivce, ale taky se ohradili proti tomu, aby se jeho úpadek pasoval na synekdochu celého duchovenstva: většina kněžích nejezdí ve volném čase amputovat genitálie, uvedl mluvčí diecéze v tiskové zprávě. Nešťastně formulované vyjádření odstartovalo další vlnu internetového humoru.

Vranský mlčel. Nepopřel, že se s Procházkou sešel v domku na kraji vesnice, ale neozřejmil vůbec nic. Nehovořil s policií, nehovořil s médii. Seděl ve vazební cele, čekal na soud a znervózňoval dozorce tím, jak smutně a pokorně vyhlížel. Po několika dnech ho proto přestali šikanovat a trýznit: docela jim to tím svým telecím kukučem znechutil. Od spoluvězňů ho drželi dál, tedy později. Ne že by ho bachaři toužili ochraňovat, ale po prvním incidentu, kdy Vranského zmlátili ve sprše a zlomili mu nos, ředitel podobné náhody zatrhnul. Lidskoprávní organizace neměly pro lynč pochopení a on se jimi nehodlal nechat otravovat. „Já se nenechám popotahovat kvůli nějakýmu černoprdelnýmu praseti,“ ubezpečil dozorce striktně.

Příběh bobtnal a kvasil, ale opravdové pozdvižení vyvolal ve chvíli, kdy se na scéně zjevilo ono obtěžované dítě, dnes už přirozeně dospělý muž, a zaplatilo duchovnímu drahého obhájce namísto přiděleného nekňuby, aniž by k tomu novinářům nebo sociálním sítím poskytlo zdůvodnění. Mladík mlčel stejně jako farář.

Proč to, proboha, udělal?

MICHAL

„Co to slyším, cupy dupy,

ježí se mi z toho chlupy.

Koukám na tu divnou věc,

nejsem přeci zbabělec.“

dětská říkanka Strašidlo

Kapitola 1

červen 2021

Pod chodidly jim láteřily křížaly uschlého jehličí a větviček, zkřupavělých horkým letním počasím. Popuzeně prskaly na narušitele nočního klidu. Muži nemluvili, vzduch rozráželi jen dechem. Studený měsíční svit sem tam zvědavě poodhrnul hustou větev, aby se podíval na dvojici, která se obezřetně plížila lesem. V neurčitelné dálce si kloktal hrdlo sýček. Pěšina, plná výmolů a nastražených kořenů, se elegantní smyčkou vynořila na mýtinku a vyplivla muže ze stínů. Už jim bylo vidět do tváří. Mladší z nich, Michal Bureš, od jara dvaadvacetiletý, pableskoval jako albín, měsíc jeho světle rezavé vlasy vyšisoval do platiny a ostré noční kontrasty vyzmizíkovaly plavé řasy a obočí. Pod značkovým tričkem se mu vydouval mírný náznak břicha a boků, obojí netaktně prozrazovalo, že s přibývajícími roky bude jejich nositel bojovat se sklony k tloušťce. Teď ještě ne, teď byl ve věku, kdy metabolismus cválá. V pravačce držel malou ruční kameru, jejíž mechanické oko namířil na skrovnou dvoupatrovou stavbu uprostřed hvozdů. Hájenku 160. Proslulou destinaci mezi Jaroměří a Trutnovem, neodolatelný lapač na milovníky nadpřirozených jevů a na přirozenou lidskou příchylnost k instantnímu strachu, který neohrožuje.

Michal pozvolna obkroužil ztichlou mýtinu a byl rád, že tu nemusí být sám, že přemluvil majitele bývalé hájenky, aby ho při natáčení doprovázel. Posmutnělý padesátník, hubený a plešatý, to rád udělal: ulevovalo mu, když si mohl postěžovat, že se v baráku nedá žít, protože tam po nocích klapou neviditelné dřeváky, rozrážejí se dveře a hrnky létají vzduchem. Od dětí se navíc dozvěděl, že Michalův pořad – Lovec zázraků – je na streamu a sítích slavný. Pasoval ho mezi dobře honorované influencery a vedl k předčasnému ukončení studií filmové vědy v Praze. Majitel doufal, že by k němu popularizace mohla dovést buď šikovného deratizátora strašidel, nebo kupce, jemuž šikana poltergeistů nevadí. Zatím neměl štěstí ani na jednoho.

„Stojíme s panem Lukáškem na dohled prokletý Hájenky 160. Jako fandové nadpřirozena určitě víte, vo co jde. Legendy kolujou různý – že to tady začalo, když jednou v noci vyvraždila šílená matka celou šestičlennou rodinu, včetně dětí a sebe. Klid prej nenašel nikdo, máma ani její oběti, takže tu zůstávaj a vylejvaj si frustraci na živejch. Podle další verze tu zavraždili nacisti rodinu hajnýho, co tu žil od konce třicátejch let, nebo – případně taky – nebožáky v rámci pochodu smrti do Osvětimi. Jedno je ale jistý – něco se tady děje. Pane Lukášku,“ zahrnul do záběru i svůj nervózní doprovod, „je to pravda, že vedle baráku stojí kamennej kříž, kterej se k němu pořád sám naklání?“

„Jo,“ kývl Lukášek důrazně, hypnotizovaný kamerou jako králíček před kobrou.

Na vychylování kříže měl Michal racionální teorii, věřil, že to dělají kořeny starého dubu. Soška stála blízko a dub se nakláněl v opačném směru. Komentář si později natočí v postsynchronu.

„To by se ještě dalo vysvětlit, ale jsou tu horší věci. Křik, pláč, smích, kroky. V kolik se to tak nejčastěji ozývá, pane Lukášku?“

„Tak jako nějak po třetí.“

„Mezi třetí a čtvrtou ráno, říká se. Komu to něco připomíná? No jasně, je to magická hodina mezi psem a vlkem, kdy se dějou věci. Víte, vo co jde, pane Lukášku? S tou hodinou mezi psem a vlkem?“

„Vůbec,“ odtušil oslovený trochu otráveně. Chtěl se bavit o sobě. Michal to postřehl, a tak si krátkou přednášku nechal na dotáčky: v klidu, u počítače, hluboko položeným hlasem vysvětlí, že tehdy už není tma, ale ještě ani světlo. Člověk splyne s vlastním stínem, skryté mechanismy do sebe zapadnou s dunivým klapnutím, jaké si člověk lehko splete s nářkem sýčka. V tom čase se rodí nejvíc dětí a nejvíc lidí odchází na věčnost. V tom čase na chvíli přestává být živáček v tmavém lese sám a zdvojené lámání větviček pod podrážkami už není dílem ozvěny.

Michal vzal ztuhlého majitele barabizny jemně za loket a s respektem se pustili blíž k domku. K tajemstvím se nestavěl cynicky, a třebaže prokazoval odvahu až zarážející, mnohdy se bál zcela upřímně a nepředstíraně. Temná okna působila zlověstně, fantazie za slepá skla dosazovala hustší stíny ve tvaru nepřátelských figur.

„Blížíme se k hájence,“ komentoval Michal šeptem, kameru střídavě otáčel na stavbu, na sebe, na Lukáška a do neprostupné černozelené zdi stromů. „Zatím neslyším nic neobvyklýho, ale brzo se můžem dočkat velkejch věcí. Protože, kamarádi, jak už asi tušíte – před pár minutama minula třetí hodina v noci.“

Zastavili v úhlu, odkud obrys hájenky zvláště působivě šrafoval měsíční noc, Michal párkrát zazoomoval na dveře, okna a ohyb za ubíhající stěnou. Až se k tomu přidá správná hudba, fanoušci se podělají strachy. Jen si to představil a ojínila se mu mícha.

Přidřepli si a v klidu čekali: předem Lukáškovi vysvětlil, že to bude vyžadovat trpělivost. Musejí na místě vydržet aspoň do čtyř. Pobudou čtvrt hodiny venku a pak se přesunou dovnitř. To bude teprve úlovek, protože obhlížet strašidelný dům vně přijížděl ledaskdo, ale procházet se po pokojích, kde se měla nožem ohánět šílená ženská a bodat do teplých spících tělíček? No, pánové, to je jiná.

„Jak dlouho vám to patří, pane Lukášku?“ zašeptal.

„Asi deset roků,“ špitnul oslovený.

„A proč jste to vůbec kupoval?“

„Bylo to laciný, připadalo mi to jako kauf roku. Naletěl jsem, co vám budu vykládat.“

„Kdo to vlastnil před vámi?“

„Nevim, jednal jsem akorát s realiťákem, ten samozřejmě nic nezmínil. Akorát jakej je tu krásnej klid,“ prsknul Lukášek hořce.

„Ani později jste nepátral po původních maji… co to bylo? Slyšel jste?“

Oba zaskočeně zmlkli, srdce jim klopýtala v neumětelských parakotoulech. Les skřípal a ševelil: člověk si neuvědomí, kolik hluku nadělá „tichý“ les, dokud nemá důvod se v něm bát. Do kmenů se opíral vítr, kastaněty proschlých větví rachotily. V tom zmatku se ozývalo cosi, co mohly být spěšné kroky. Jako kdyby někdo běžel pryč. Nebo k nim. Michal situaci rychle, několika dobře volenými slovy popsal do mikrofonu. Jen co domluvil, z útrob prázdné hájenky zazněla rána. Něco spadlo na zem nebo udeřilo do zdi. Vstupní dveře se otřásly znělými ranami, jaké by vydávala pěst domáhající se vstupu. Zvenku do nich ale nikdo nebušil. Slyšeli to doopravdy, nebo je mámil noční zpěv lesa? Vyplašili lelka nebo partu puberťáků na zkušené?

„No a to je furt,“ zajíkl se Lukášek s komickou dotčeností. „Žena a děcka mi tu odmítají bydlet.“

„Musím říct, že jim rozumím. Není to vůbec příjemný, kamarádi, něco se tu děje,“ drmolil Michal zrychleně. Adrenalin mu v příbojových vlnách šplouchal benzín do cév, elektrizoval vzrušením. „Normálně bych se zvedl a zdrhal, to je prvotní pud, ale tendle pořad se nejmenuje Posera to zabalil, že? Takže je čas jít dovnitř.“

Zvedal se do stoje, zadržel ho ale hmat ledové ruky.

„Já teda nejdu,“ durdil se Lukášek.

„Nemusíte, počkejte tu.“

„Nebudu tady sám, šmarja!“

„Něco si vybrat musíte, kámo, já tam jdu.“

Michal vytrčil před kameru volnou levici, aby nasnímal, jak ruka dosahuje kliky. Obraz se chvěl. Jedna část jeho osobnosti, ta, co akci sledovala pod dekou a doma na gauči, si libovala, jaký vzniká působivý materiál. Majitel ho zkroušeně následoval, cupital tak blízko, že Michalovi dvakrát přišlápl patu. Michal přitiskl ucho na studené dřevo, studenější, než by mělo o vlahé červnové noci být.

„Vzdáleně něco slyším. Jako by někdo mluvil, možná. Je to moc potichu, musíme dovnitř.“

Z kapsy vyndal klíček, který mu na rozcestí u silnice, kde nechali auto, svěřil Lukášek. Zámek dvakrát zatuhle cvakl a ve veřejích se rozšklebila škvíra. Vylil se z ní mokrý puch zatuchliny a plísně, s podtónem hub a fekálií, podle nichž šlo vydedukovat, že některé ze zadních oken bude rozbité.

Michal zadoufal, že nenatrefí na sjetou smažku, to ho děsilo víc než duchové, protože ti se neohánějí obřím střepem z láhve. Už to zažil, na zrušené a zchátralé dětské psychiatrii v Dubí. Jeho nejsledovanější díl. Postupoval uvážlivě, i v hájence mohl hluk způsobovat člověk. Nikdy neměl jistotu, co slyší. Jestli ho obdarovává vyšponovaná fantazie, klamou prchající děti a narkomani, nebo skutečně ulovil něco vzácného. Přitom právě proto to celé dělal. Toužil přinést nezvratný důkaz. Zažil výpravy, během nichž si navzdory hodinám trpělivého číhání neodnášel víc než vibrující atmosféru zbudovanou z legend. I takové díly uměl udělat napínavé, ale mnohem víc si užíval, když se strašidelná lokace neupejpala. Vstoupil do chodby hájenky a z horního patra k němu dolehl nezřetelný šramot a šelest, snad dušený smích.

„Něco se ozývá shora. Musíme nahoru po schodech,“ informoval zvukovou stopu. O refrén se postaral nešťastně vzdychající Lukášek, který se Michala držel za podolek trička, nejspíš nevědomky.

Michal nejdřív nakrmil kameru mihotavými záblesky přízemí. Dům, navzdory zápachu, působil zachovale – na zdi se občas objevila skvrnka či prasklina, ale omítky a tapety držely, kde měly, a v hustém šeru vypadaly čistě. Pokoje se zdály větší, než byly, protože většinu nábytku si rodina odvezla. Osiřelé, bezúčelné hlídky opuštěných židlí a skřínek zdůrazňovaly ponurost. Z obývacího pokoje k nim vanul čerstvý vzduch: tam se muselo nacházet rozbité okno. Neobjevilo se nic neobvyklého. Vrátil se ke schodišti, i se zaháknutým Lukáškem. Zvolna našlapovali na vrzající stupně, Michal a jeho vzdychající ozvěna.

„Co je nahoře, pane Lukášku?“

„Ložnice.“

„Takže to muselo být tam, kde jedný studený noci, z důvodů, který se nikdy nedozvíme, vzala matka v kuchyni kudlu a stoupala, jako to děláme teďka my. Mladá ženská v dlouhý bílý košili. Mohla to bejt zanedbaná laktační psychóza, mohla to bejt duševní choroba, existujou samozřejmě i názory, že ji posedl duch čarodějnice, která tu v lesích dřív žila,“ líčil Michal sugestivně. Výjevy se mu přehrávaly v hlavě jako zrnitý amatérský film, domácí video s uskakujícími okraji. Nevěděl, jak – a jestli – vražda probíhala, ale to nevadilo. Rád si představoval, že si tak docela nevymýšlí, že tlumočí bezhlesé vyprávění zraněného místa.

Předvedl kameře chodbu vlevo a vpravo. Byla kratičká, spíš jen obdélníková předsíň. Vlevo čekaly dvoje dveře, menší podle všeho vedly do koupelny, vpravo se vešly jedny. Nevítal je žádný podezřelý zvuk. Hájenka zmlkla.

„Menší ložnice je která?“

„Vlevo. Pojďte už pryč.“

„Ještě vydržte. Menší ložnice nejspíš patřila dětem. Takhle jejich matka vzala za kliku, tiše, aby je nevzbudila. Třeba chtěla, aby netrpěly a nestihly prožít hrůzu. Třeba jenom nechtěla, aby se ostatní děti vzbudily dřív, než je vyřídí. Podíváme se dovnitř.“

Dřevěné dveře tlumeně zavřískly, lehce se vzpříčily na nerovné podlaze. Michal si představil – nebo vnímal, jako kdyby mu někdo bránil do pokoje vejít. Zabral víc, odpor pominul. Zívla na ně všední místnost, docela prázdná až na starý spacák v rohu u okna a sbírku pomačkaných plechovek od piva. Měsíční svit odhalil pár sliznatých pozůstatků kondomů. Michal pocítil bodnutí zklamání. Rychle prohlédl koupelnu a druhou ložnici, kde si nepřítomní uživatelé založili obdobné hnízdo.

„Ať se tu v historii staly jakýkoli krvavý zvěrstva, dneska tu straší hlavně splašený hormony,“ zhodnotil. Otočil si kameru do tváře. „Jestli to ale byly nadržený děcka, co jsme slyšeli, kde teďka jsou? Dole ani nahoře nikdo není a nikoho jsme neviděli prchat.“ Úmyslně zatajil, že puberťáci mohli utéct rozbitým oknem, než vstoupili, a hluk mohli nadělat, když sbíhali po schodech.

Vypnul nahrávání a usmál se na Lukáška. „Teď už můžeme pryč. Koupím vám na benzínce kafe a něco sladkýho, jo?“

„Myslíte, že mi někdo pomůže, až to odvysíláte?“

„Vsadím se, že se vám nějakej senzibil ozve. Dávejte bacha na podvodníky. Plaťte až podle výsledku.“

K autu se vraceli v polohlasném hovoru o nicotnostech. Lukáškovi se vrátila energie, pookřál. Michal polykal nespokojenost. Tohle nebyl večer, kdy si ověří, jestli je svět víc než na obou koncích useknutá přímka.

*

„Vypadá to dobře?“

„Myslela jsem, že jdeš do podcastu.“

„Jasně, ale budou se dělat fotky. Tak mám to dobrý?“

Michal se kroutil před zrcadlem, aby si dohlédl na temeno. Čerstvě si pořídil účes s nakrátko vystříhanými skráněmi, čupřinou nad čelem a delšími prameny padajícími na krk. Kadeřník ho ujistil, že to brzy bude hit a trend. Ester ho ujistila, že je to klasická deka. Zvedla oči od mobilu, kde sváděla lítou twitterovou debatu s jedním poslancem. Znovu se mělo hlasovat o zrovnoprávnění svazků homosexuálů a znovu to nevypadalo. Ester s přáteli chystala na den hlasování protestní akci u sněmovny. Hodlala tam stát nahá, případně skoro nahá, a křičet na zákonodárce, že pokud jim z ní stojí, svatby gayů jejich tradiční rodinu neohrozí. Studovala gender studies a výtvarné umění, sama sebe nazývala konceptuální aktivistkou. Michal vůči ní cítil čím dál víc blahosklonnosti, připadala mu nevkusná a naivní, ale na sítích jako pár výborně fungovali. Cynicky předpokládal, že Ester to bere stejně – on jí taky lezl na nervy. Vybízela ho, aby se víc angažoval, víc se zajímal.

„Měl bys gaye v tom podcastu podpořit.“

„Jdu mluvit o strašidlech, to by asi nedocenili.“

„Vymlouváš se. Měl bys svůj vliv využívat na něco pořádnýho a důležitýho. Přece todle fakt není všecko, co chceš? Povrchní sračky.“

„Co ty vlasy?“

„Dobrý,“ odtušila bez zájmu a sklonila drobný obličej k displeji. Na její malé hlavě nezbývalo víc než milimetrové strniště vlasů, nelíčila se, oblékala jen volná trička a svetry, plandavé kalhoty: dekonstrukce sexuality a deobjektivizace ženy, ozřejmila mu, když se seznámili. „Jako diplomku chci nafotit sérii fotek svý kundy, která bude vypadat jako jiný části těla, a jiný části těla, který budou vypadat jako kunda,“ vyprávěla mu nad laciným vínem ve studentském klubu. Pobavila ho, myslel si, že žertuje a ironizuje. Na začátku ho okouzlilo, jak je extravagantní a avantgardní, ponenáhlu se do jeho pocitů vkradla nuda. Ester popuzovalo, že honil strašidla a utrácel vlohy za nesmysly: pohrdala paranormálními jevy a čím dál víc pohrdala Michalem. Oba je vzájemně štvalo, že ten druhý bere vážně to, čemu se věnuje. Nehodili se k sobě a začínali si dělat pasivně agresivní naschvály.

„Oukej. Až dosnídáš, prostě zabouchni. Měj se, Esterko.“ Oslovoval ji tak, protože věděl, že ji to štve, a ona předstírala, že je nad to povznesená, aby mu nedopřála zadostiučinění.

Nechal ji v bytě, od něhož jí nikdy nenabídl klíče a kde v rámci barteru se známým developerem pobýval zadarmo. Tři pokoje a výhled na dok s kotvícími loděmi, klidné a exkluzivní místo v pražských Holešovicích. Když z něj náhoda uhnětla influencera, přistupoval k novým možnostem s opatrnickým podezřením. Přeci mu někdo nepřenechá k užívání byt nebo mercedes za to, že to občas pochválí ve videu? „Ty seš takovej boomer, chápeš vlastně, v jakým žiješ století?“dobírala si ho Ester.

Postupně pochopil, jak výměna reklamy a benefitů funguje. Šest měsíců mu trvalo naučit se ustát nabytou slávu, šest měsíců se mu ztratilo ve večírcích a výstřelcích. Probralo ho, když opilý naboural do semaforu. Měl štěstí, že nikomu neublížil, sám si jen hnul s krkem, což napravila rehabilitace. Kapitolu uzavřel rázně a nekompromisně. Opustil staré zvyky i známé: nikdo z té éry si nezasloužil být titulovaný za přítele. Kamarády z doby před marnotratnou epizodou zase odehnal svým chováním, takže se cítil osamělý. Začal cvičit, krmit se krabičkovou dietou, rázně omezil alkohol a obstaral si investičního poradce, který jeho peníze sadil do úrodných záhonků vybraných finančních nástrojů. Uvědomil si, že internetový věhlas pomine a že to nejspíš nebude za dlouho. Nechtěl dopadnout jako fotbalisti, zapomenutý, bez školy, bez úspor. Aktuálně vydělával velké peníze a ty samy vydělávaly zase další: cítil se dospělý, starý a usedlý. Jako kdyby usilovně běžel zkratkou a v cíli zjistil, že tam nic moc nečeká: že všemu utekl. Vyprahl a dala se do něj dutost, jako kdyby byl vyfouklé vajíčko. Zdánlivě výživné, ale ve skutečnosti jen troška křehkého vápníku. Bránil se jízlivému pomyšlení, jak moc se liší jeho pocity od obrazu prezentovaného na sítích.

Mercedes nechal stát, podcast měl natáčet v sídle novinového vydavatelství v Karlíně, rozhodl se, že to vezme procházkou přes Rohanský ostrov a Invalidovnu. Navzdory smogu z dopravy vzduch voněl, letní ovzduší krátkodobě vyhrávalo v nerovném boji a hnalo mu do nosu esenci posečené trávy, uvařené kávy a louky, z níž se ještě neodpařila všechna noční vlhkost. Ze zvyku si projížděl mobil, od rána ho zahlcovaly zprávy o nočním tornádu na jižní Moravě. Večer – občas to tak dělával – se rozmazlil datovým detoxem, videa s krutým vírem sledoval až u snídaně a cestou na natáčení. „Ty vole,“ hvízdl, když vstřebával záběry z čtyřiadvacátého června. Rozechvěla ho zvědavost: vichr dováděl jako zběsilý derviš a Michalovi se na chvilinku zdálo, že v jeho šedofialovém tanci spatřil obrys vyzáblé stařeny a obrovské kočky. Zamrkal a vysmál se sám sobě: začíná vidět, co chce.

Ester mu psala, že ještě ten den odjede na Slovácko, aby mohla pomáhat. Ptala se, jestli se přidá. „Sorry, I can’t,“ odpověděl, „mám v plánu Bohnice.“ Víc mu nenapsala, což mělo – jak hádal – vyjadřovat znechucenou přezíravost. Usmyslel si, že na Moravu pošle peníze: v tomto případě bez výhrad uznával, že morální převis strmí nad Ester, a nebýt kaňonu vzájemného odcizení, uznal by jí to.

Před redakcí schoval mobil do kapsy, povolil svaly v obličeji a soustředil se, aby působil přívětivě. Pozvali si ho, protože před několika dny zdolal mez milionu sledujících na Instagramu. To protrhlo piňatu s nabídkami dalších spoluprací, leckdo mu chtěl leccos přenechat za trochu chvály. Nenadchlo ho to tak, jak by správně mělo, a to ho trápilo.

Odhlučněná nahrávací místnost – ve skutečnosti kumbál s archivními výtisky novin – nedisponovala oknem ani klimatizací, Michal i moderátor se brzy leskli kluzkým potem. Z asi třicetiletého vousáče za mikrofonem stoupal štiplavý puch, zjevně si pár dní nevzal čisté triko.

„Takže, Michale, prozraď našim posluchačům, proč si říkáš Lovec zázraků? Nejsi spíš lovec duchů?“

Michal polkl vznikající podráždění, než se z něj stačilo vyřinout. Pořád stejné otázky, pořád stejné odpovědi. Za moment se ho týpek zeptá, jestli už viděl ducha a jestli na ně věří. Nudné a očekávatelné konverzace. S přemáháním se usmál, aby se mu do hlasu promítla pohoda.

„Nejde mi o duchy jako takový, víš? Pro mě jsou symptom jinýho světa, jiný plochy nebo prostoru, kam normálně není vidět. Pokud duchové jsou, pokud to není jenom nějakej důsledek zákona zachování energie, tak skrze ně nahlížíš do VIP salonku, kam se živej normálně nedostane, chápeš? Jde mi o něco, nad čím se dá žasnout, protože je to příliš velký, abys to obhlídnul celý a pochopil. Nemůžeš si couvnout dost daleko, abys obraz viděl celej. Proto říkám, že lovím zázraky – podstatu života, podstatu toho, čemu říkáme duše. Jsme my lidi jenom na chvilku, nebo trváme? Chtěl bych na těch místech, kde podle svědků ty průhledy do VIP zóny jsou, vydolovat aspoň kousek odpovědi, kousek fakt velkýho a naplňujícího ‚aha‘ momentu. Přinýst důkaz, že všechno má nějakej smysl.“

„To jako mluvíš o nějakým náboženství?“

„Ne nutně, ne. Náboženství je podle mě jeden z přístupů – jedna z filozofickejch škol, dá se říct – jak k tomu fenoménu, o kterým mluvím, přistupovat.“

„A co bys pak řekl mámě, který umřelo dítě na rakovinu? To má mít jakej smysl?“

Moderátor si připadal chytře a Michal mu to nebral: na tohle už taky odpovídal stokrát.

„Především bych jí řekl, jak strašně mě to mrzí a že si ani neumím představit, jak jí je. Ale překrucuješ trochu, co říkám. Já nevím, co se s náma děje a jestli to má pravidla. Snažím se na to právě přijít.“

„Oukej, oukej,“ zachechtal se novinář. „A už jsi teda nějakýho ducha viděl? Věříš na ně?“

Zatnul zuby, až ho zabrněly plomby. Taková nuda!

„Viděl a slyšel jsem věci, který mě znejisťujou. Nebo dávaj naději, záleží na tom, jak se na to díváš.“

„A fakt jako myslíš, že v nějakým lese nebo baráku straší?“

„Nevím,“ odvětil unaveně, „ale jsem otevřenej poznání. Myslelo se, že zem je placka, myslelo se, že není nic menšího než atom. Poznání se pořád posouvá, pokaždý, když někdo dovede o kousek rozšířit perspektivu. O to se snažím – rozšířit malinko perspektivu. Aby bylo vidět, co je náš svět zač.“

„Ale to zaměňuješ vědu a zábavný videa, ne?“ ohradil se žurnalista káravě. „Neměli bysme posluchače tahat za nos a prostě přiznat, že je to celý hezkej, dobře udělanej byznys?“

„Nesnažím se nikoho napálit,“ bránil se. Sám věděl, že přitahuje hlavně fanoušky dvojího druhu – posměšné odpírače a zvědavé vyznavače – a že, pokud nechce ztrácet sledující, musí zdatně balancovat, aby obě skupiny věřily, že oni a on uvažují stejně.

„Co bude dál? Máš milion followerů, to je v českým rybníčku docela věc. Jaký máš další cíle?“

No jo, zauvažoval Michal bezradně: co budu dělat dál, abych se neproměnil v papundeklovou maketu?

*

Člověk se často domnívá, že deštivé, sychravé počasí, mlhy husté jako podmáslí a pošmourné tahy mraků na nebi deptají a přivozují špatnou náladu. Horší, duchamornější ale je, když deprese rdousí za slunečného dne, v nejvyšším jasu, měkkém pastelu, hladivém vánku. Do takových bažin se propadl Michal po návratu z podcastu. Léto seskládané z naleštěných rekvizit, výstavní a ukázkové léto, se mu pošklebovalo jako třídní krasavice zanedbanému tlouštíkovi se srůstajícím obočím. Zrušil schůzky, odložil povinnosti, vypnul si mobil. Tím posledním se provinil vůči desítkám nasmlouvaných závazků, o jejichž nápravu ho objednatelé čím dál zlobněji uháněli. Nejdál zašel výrobce pánské biokosmetiky, který po pěti dnech bez odezvy zazvonil u Michala doma. Tou dobou už ho ušlý obchod tolik netrápil; tou dobou si byl skoro jistý, že za dveřmi tlí influencerovo mrtvé tělo. Michal opravdu tlel, jen se rozklad nedotknul fyzických buněk.

Nemohl se posbírat, nemohl se přestat litovat. Ptal se sám sebe, jak se mu stalo – jemu, trochu blazeovanému nadšenci do artových filmů a vinných debat – jak jen se mu stalo, že pro část auditoria představuje hrubozrnného komika, šaška z cirkusu hrůzy. Tím, že na tom dobře vydělával, se to leda zhoršovalo. Směšný, osamělý a bezradný o třetím večeru vyštrachal dvě láhve výběrové sladové whiskey a v necelé hodině obě vypil. Před kómatem nebo sanitkou ho zachránilo včasné vyvolání zvracení následované palčivým studem. Musel si připustit, že se zhroutil. A musel si připustit, že neví o nikom, koho by se dovolal o pomoc. Se sestrou si nebyli blízcí, matka by ho zpražila: v soucitu nevynikala. Ester by mu vmetla, že to má za trest, ale má čas se napravit. Alespoň to předpokládal; jedna z dalších věcí, co si musel přiznat, byla, že Ester prakticky nezná. Rozpoznával její pózy, ale ne její pohnutky.

Po intervenci výrobce kosmetiky se vzpamatoval, povzbudila ho v tom hanba. Pevně si umanul, že následující měsíce pojme jako svou ozdravnou terapii, díky níž najde a poskládá ztracené kousky. Internet ho znovu překvapil. Očekával smršť kritiky, když ohlásil, že se na dva měsíce stáhne, protože ho srazila vlastní slabost a on se potřebuje zahojit. Fanoušků mu v důsledku přiznání přibylo; zvláště ženy oceňovaly coby odvahu a zralost, jak otevřeně píše o selhání. Tolik nepokrytých nabídek sexu nikdy dřív neobdržel.

Urovnal zanedbanou práci a uspořádal si povinnosti.

Bohnický hřbitov se měl stát posledním dílem před odmlkou.

Dostal se tam večer jednadvacátého července. Auto zaparkoval u hřiště pod odbočkou na modrou turistickou trasu, po níž dokráčel k obvodové cihlové zdi. Když zapnul kameru a nabídl jí pohled na kovovou bránu, kostel ohlásil deset hodin. Michal to neslyšel, zvuk se až k zahrádkářské kolonii nedonesl, třebaže se rozpínalo poklidné ticho: vítr foukal opačným směrem. Měsíc zářil jasně, nasvěcoval scénu jako kuchyňská zářivka s chirurgickou nemilosrdností.

„Bohnickej hřbitov je tak provařený místo, že jsem ho původně ani nechtěl navštívit. Pak jsem si ale řekl, kámo, nebuď blbej. Jestli teda každej říká, že ho tady zdrtí tísnivá atmosféra, že na něj dotírají utejraný duše, těžko se tu můžu nezastavit.“

Obkroužil prostor kolem sebe.

„Je to tu nečekaně útulný, hřbitov leží na kopci s hezkým výhledem, ze tří stran ho kryje les nebo louka, mimochodem s pozemkem na prodej, asi nebude drahej, kdyby měl někdo zájem. Z poslední strany je zahrádkářská kolonie. Je to docela bizár, mrtvoly hned vedle záhonků a kompostů se žížalama. Ale docela to vystihuje tu hlášku o tom, jak jsme jenom prach.“

Směrem k louce si všiml oplocené ohrady, zahlédl za ní malinké křížky. S hltající kamerou se vydal blíž, až těsně u pletiva mu došlo, nač se dívá – zvířecí hřbitov. Drobné, rukodělné náhrobky, návrší z hlíny zdobená ožvýkanými plyšáky nebo pískacími hračkami. Ochromila ho žíravina smutku, oslepil ho obraz vyhublého psíka ztěžka dýchajícího na dece v chodbě.

Ani se nehnul, když ho hladila dětská ruka. Ani nezvedl ouško, nezamával ocasem. Z řitního otvoru a mordy mu přes noc vytekla trocha lepkavé černé hmoty páchnoucí po železe. Pohyboval jenom očima, prosil jimi o úlevu. Pod pravou lící se boulil nádor o velikosti limetky; v důsledku tlaku hmouřil psík oko a vypadal, že pomrkává nad společným tajemstvím. Všichni to věděli: Mikeš umíral na rakovinu.

„Nesahej na toho psa, není to hygienický. A obleč se, odvezeme ho utratit.“

„Mami, prosím tě, ne,“ vyděsil se. Nemůžou Mikeše zabít. (Ale věděl, že je sobec, že Mikeš už tu být nechce, už z toho nemá žádnou radost.)

„Mě to taky nijak netěší, nemysli si. Víš, co to stojí peněz? No nic, budeme se muset uskrovnit, já to sama všecko z jednoho platu neutáhnu.“

„Mami, třeba se uzdraví.“

„Neuzdraví. Bude tu akorát svinit a smrdět. Tak jako tak umře.“

Slzy z něj vyprýštily, jako když krumpáč obere o panictví ropné ložisko. Spálily mu srdce a tváře. Žal mu stahoval hrdlo do nitky. Než se mohl začít dusit, zaskočil ho šok – matka mu vrazila netlumený pohlavek.

„Opovaž se řvát kvůli zvířeti. To je hřích. Truchlit smíš jenom pro lidi.“

„Jakto?“ vyrazil ze sebe, otřesený a zmatený.

„Zvíře nemá duši,“ odpověděla tvrdě.

Přidřepl si k plotu, opřel se, mávala s ním slabost. Zavřel oči, vydýchával se. O tuhle vzpomínku nestál, tu vyhnal daleko na neobydlené západní pláně a obehnal ostnatým drátem, aby se nevrátila. Psí hroby ho odzbrojily ze zákeřné zálohy.

„Kurva,“ ulevil si.

Vší silou se soustředil na úkol.

„O bohnickým hřbitově se toho povídá hodně,“ spustil zastřeným hlasem. Odkašlal si a pokračoval. „Povídá se, že jsou tu uložený vojáci z obou světovejch válek a samozřejmě a především pacienti z psychiatrický léčebny tady opodál. Proto taky hřbitov bláznů, že jo. Podle archivu blázince to tady sloužilo výhradně ústavu, ale za války se hodilo kdejaký místo, kde bylo zrovna volno. Mrtvejch bylo moc. Prej se to tady hemží výkyvama teplot a elektromagnetickejma výbojema, jedna z teorií to zdůvodňuje zmatkem duševně narušenejch lidí ve chvíli smrti. Nepochopili, co a proč se stalo, a tak nemůžou odejít. Hněvají se. Na to paranormální vlnění si posvítíme, jako vždycky mám s sebou lapačku ektoplazmy, jak tomu udělátku rád říkám.“

Zabral upravenou ledvinku kolem beder, v níž si hovělo elektronické zařízení připomínající černou skřínku z letadel. Od něj se kroutil krátký kabel zakončený menší krabičkou s ručičkovým ukazatelem. Čím víc ručička prchala doprava, tím víc k tomu měla důvod. S měřičem elektromagnetických vln absolvoval většinu výprav, doma ho nechával jen tehdy, když nutně chtěl nebo musel mít u sebe mobil. Přenosný telefon a hlásič duchů se vzájemně nesnesly; mobil zkresloval signál, uměl rozhasit lapačku už jenom během cesty autem. O teplé červencové noci proto Michalův mobil na výlet nejel, napájel se v obýváku na nabíječce.

Během monologu Michal otevřel malou branku – normálně se na noc zamykala, ale domluvil se s místostarostou. Ten znal jeho pořad, což věci dost usnadnilo, minimálně mu to ušetřilo přelézání zdi. Vstoupil do lesoparku, překvapivě malého na to, že tu odpočívalo přes čtyři tisíce těl. Funerální krajinu potahoval běhoun z všudypřítomného břečťanu. Rozmohl se tu jako plíseň. Michal zvolna vstoupil na udusanou pěšinu lemovanou útlými jilmy. I po nich se sápala zelená srdce břečťanového listí, zdálo se, že stromy vzpínají protáhlé prsty svých korun k nebi a žadoní o vysvobození. Michalovi přeběhl mráz po zádech. Spustil se mírný letní déšť, nevinná přeprška. Kapky zkusmo ťukaly na hřbitovní zeleň.

„Duševně vyšinutý vrazi, sebevrazi a násilníci jsou pohřbený v jižní části,“ švenknul kamerou doleva. Do záběru vplula zřícenina romantické kaple, zdejší nejznámější kulisa. Michal se pustil směrem k ní. Musel si dávat pozor, valná část hrobů pozbyla náhrobků nebo nikdy označení neměla, břečťanový koberec orientaci znesnadňoval ještě víc. Pokud nechtěl šlapat po mrtvých, rušit jejich klid a předně riskovat, že se k někomu propadne, musel se držet uzounké stezky. Ke zvětralým cihlám kaple jako pavučina přilnuly další šlahouny břečťanu. Michal zkontroloval, jak scenérie vypadá na obrazovce. Cáratá mračna, téměř dorostlá oblina měsíce stříbřila výjev do nemocniční bledosti, před ním ruina a vzepjaté pařáty smutečních jilmů. Nádhera.

„Kdo tu byl, popisuje minimálně tíživej vibe. Tradujou se i zajímavější zkazky, od nočního úpění a nářku zesnulejch chovanců psychiatrie, mučenejch a zmatenejch, kteří vám vykoušou díru do rozumu, až po neověřený domněnky, že je tady pohřbenej ten týpek Gavrilo Princip. Maník, co vodprásknul Franze Ferdinanda, a pak začala legrace jménem první světová. Taky tady někde leží možnej vrah Otýlie Vranský, to by mělo bejt prý doložený. Slavný prostitutky, která by určitě radši slavná nebyla, protože ji zavraždili ve třicátejch letech v Praze. Někdo ji pak poslal naporcovanou ve dvou kufrech nočním expresem zpátky domů na Slovensko. Nikdy se vážně nepřišlo na cápka, co jí to udělal, nikoho za to nezavřeli, ale já bych se skoro vsadil, že jestli je tu ten podezřelej pohřbenej, tak to udělal on. Zdá se, že na nočním večírku v Bohnicích nechce chybět žádnej význačnej mrtvej.“

Třebaže kriminalisté případ Vranské neuzavřeli, mezi hlavní subjekty vyšetřování zařadili četaře Petříčka. Konec ho zastihl coby bohnického chovance a přivodil si ho vlastní rukou. Ležel v některém z neoznačených hrobů, Michal ho nemohl určit přesně.

„Když jsme u těch slavnejch,“ navázal, „něco dost neobvyklýho se tu odehrálo v devadesátým šestým. Tehdy byla na návštěvě Prahy bejvalá britská premiérka Margaret Thatcherová, přijela sem mimo jiný za Klausem, asi aby si spolu zanadávali na mladý, levicový a zelený. Stavila se ale i tady a v úplným utajení nechala exhumovat nějaký tělo, který s sebou odvezla do Londýna. Tenhle otazník pro seriózní badatele pořád čeká na vyřešení. Ofiko se neví, koho a proč si sem přijela vyzvednout.“

Michal shlédl na rafičku lapačky ektoplazmy. Nepřesvědčivě tancovala, to mohl způsobit i vzduch naducaný obcházející bouřkou, od horizontu za lesem tlumeně hřmělo. Michal obkroužil kapli spojenou s márnicí a improvizovaným oltářem z umělých květin a krytých svíček. Anonymní dobrodinci ho věnovali Principovi, na zemi ležel zalaminovaný leták s jeho fotkou a krátkým povídáním v azbuce, jemuž Michal nerozuměl. Znenadání jím otřásla zima, na rukou mu vyrazily pupeny husí kůže. Poryv chladu odezněl s bleskovostí, s níž se objevil.

„Zrovna mě obešla zima, to by mohlo značit, že tady nejsem sám. Bohnickej hřbitov je bohatej na teplotní anomálie, prý to způsobujou opuštěný mrtvý duše, který u svejch hrobů čekaj, až přijde někdo, kdo by je oplakal. Takže je taky možný, že oltář pro Principa udělal někdo, kdo chtěl, aby už tu přestal strašit.“

Vracel se k hlavnímu chodníku, po levé straně ho zaujal hrob, který jako jeden z mála nejenže měl náhrobek, ale dokonce s čitelným nápisem. Unsere geliebte Mutter Maria Tuma, pochovaná v roce 1912. Někdo se o to místo zjevně staral. Nosil sem čerstvá jablka, keramická zpodobnění velblouda a svíčky. Přes obelisk visel znepokojivě holý bílý věnec s cákanci od bahna.

„Proč po sto deseti letech někdo setsakra dbá na to, aby Maria Tuma dostala ovoce? Povím vám to. Patří totiž k obzvlášť aktivním strašidlům, a musí se klidnit, aby neprováděla kdovíco,“ vysvětloval Michal nahlas. Ručička měřidla poskočila do oranžové zóny. Na hřbitov vcházel otupělý a znuděný, poslední díl chystal především z povinnosti, ale teď ho rozechvělo známé vzrušené očekávání.

Maria Tuma, rozená Reitner, zemřela v nedožitých třiceti letech na nemoc, jíž se v jejích časech říkalo úbytek mozku. Mohlo to být v důsledku mrtvice, nádoru nebo zánětu, mohla to být vrozená degenerativní porucha, o tom se nedochovalo nic, protože to tehdy neuměl nikdo určit. Maria pracovala jako služebná, porodila dvě děti, byla šťastná, veselá a oblíbená. Dokud se nerozplizla, dokud jí červ nevyhlodal vzpomínky a schopnost zvládat každodenní život. Právě její hrob si v osmdesátých letech vyhlédla satanistická sekta k pořádání velkolepých rituálů. Dodnes se na oblinách bohnických hrobů daly najít podomácku ušité panenky prošpikované špendlíky v oblasti očí, srdce a genitálií. Michal se nedopátral, jestli se Mariina duše zlobila už před sektářským zneuctěním, nebo ji běs popadl až poté, každopádně se u jejího obelisku scházely nejpočetnější davy, aby si uloupily kousek nadpřirozena.

Měřič u pasu bliknul ostrým červeným světlem, ručička se na samém okraji pravé strany spektra domáhala pozornosti. Michal promptně vytáhl z kapsy klasický novinářský diktafon a zapnul ho.

„Zdá se, že jablíčka nestačí a Maria Tuma je pořád tady. Nahrávám zvuk, abych zjistil, jestli by nám chtěla něco říct.“ Zajíkl se nervozitou. Necítil se dobře, pořád se otáčel, jestli mu někdo nestojí v zádech nebo ho nesleduje ze stínů pobořené kaple. V zátylku ho svědilo. Vzpomněl si na povídačku o strážci hřbitova. Nikdo nevěděl, jestli je to člověk nebo to člověk býval. Namáhavě polkl. Z úžlabin nepoužívaných částí mozku, odněkud z neosvětleného podvědomí se na něj vyřítilo spojení, o němž netušil, kde se vzalo a co znamená.

Bytosti, které žijí ve slepých skvrnách.

Ztuhl strachy, chmýří na krku se mu poplašeně vztyčilo. Atak o šesti slovech ho vyděsil víc, než by dávalo smysl, víc než skotačící rafička. Zvířecí pohřebiště ho odzbrojilo, povolilo petlice. Něco se zkoušelo vydrat ven. Něco, co ho mohlo roztrhnout.

„To stačí,“ prohlásil s přehrávanou rozhodností. Vypnul kameru a spěšně odchvátal ven z obvodových cihlových zdí. K autu to vzal poklusem, nad ničím nepřemýšlel, nápady odháněl jako komáry. Vedle poloprobuzeného běsu ho poháněl i déšť, který cedila nacucaná mračna. Trasu zvládl za sedm minut. Až když se ve voze zamkl, vypustil úlevný vzdech. „No, tak to bylo něco.“

Mrzelo ho, že do Bohnic vyrazil sám, bez doprovodu a hlavně beze svědka. Nejradši by byl, kdyby tu teď měl Ester, cynickou a pohrdlivou. Fungovala by jako nulový drát. Nastartoval, ale nerozjel se: vzpomněl si na diktafon. Do brumlajícího motoru spustil statický šum záznamu. Nic neočekával, udělal to pro pořádek. Tři čtyři sekundy nic a pak nezřetelný hluk. Možná jen vítr nebo jeho vlastní zrychlený dech. Zvýšil hlasitost. Ne, to není vítr, někdo něco říká, ale je to daleko a signál je mizerný. Ještě o kousek přidal na hlasitosti. Šum deště zkresloval srozumitelnost, ale slyšel to tam.

„Rád kouše,“ pronesl tenký, dušený hlas.

Hned poté se nahrávání samo přerušilo.

Kapitola 2

srpen 2021

Neotvíral oči, i když už nespal. Léto dozrálo do svůdné plnoletosti, vyhřívalo kosti, laskalo kůži, mazlilo se. Příjemné klimbání zpřetrhal vynervovaný řidič s halasným klaksonem. V zatáčce u kostela mu povolilo sebeovládání a skrze troubícího prostředníka se rozječel na kombajn, za nímž se nedobrovolně ploužil od panelky na Rozběřice. Michal ležel v trávě vedle kotliny známé jako Úvoz mrtvých. Odpočíval a snažil se nepřemýšlet. Obojímu se věnoval od momentu, kdy před dvěma dny dorazil na Chlum. S povzdechem se posadil, rozlepil víčka. Na sítnici mu dohořívaly rudooranžové skvrny, jak nastavoval tvář polednímu žáru. Dorážel na něj suchý vítr, v nenadálých poryvech, jako kdyby spolu hráli na babu. Větru na Chlumu – především v zimě, kdy zemědělci oholí polím strniště – nic nebrání, aby se rozběhnul. Všude se dostane, všechno prohledá, vidí a zaslechne. Na každého něco ví a roznáší útržky klevet, nářků, rozdmýchává a podněcuje roztržky, daruje útěchu. Přináší perlivý smích a nekrocený křik. Udeří a zaleze si do dutin za čelem jako migréna. Kopec v krajině vábil i sníh, líčil na něj nejúčinněji v okolí. Na Chlumu v zimě nachumelí tak, jako kdyby velké dítě cupovalo ubrousky. Vločky jsou úlomky bílého cukrkandlu, sladké a vzácné. Dospělí nadávají, přizvukují jim k tomu zlobným chrapotem škrabky na vysvobození auta a lopaty na proházení cest. Děti jsou moudřejší a radují se. Všechno je bílé. Jeden velký bílý hrob. Místo květin na něm leží sníh, a to je dobře. Mrtví jsou klidnější, když se obdarují.

Vesnice tonula v poklidu, který hraničil se zavřeným muzeem. Minulost tu svírala kotníky přítomnosti jako mafiánské boty z betonu. Památkáři skoro nedovolovali stavět, každý záměr oklovávali, kroutili a znepříjemnili, pokud ho rovnou neznemožnili. Strádala vitalita obce a dostupnost služeb, domy se zahradami plnými pokroucených stromů tak sloužily především k noclehu. Za zábavou, proviantem nebo přáteli se muselo do lépe zaopatřených sídel, nejčastěji do Hradce Králové. Bitva z třetího července 1866 zasnoubila krajinu kolem Chlumu mrtvým. Na ně se dbalo. Živým se tu bydlelo svízelně.

Michal se sladkobolnou nostalgií obhlížel rozprostřené panorama. Chlum se nacházel na povlovném kopci, vymodelovaný coby hadovitá zákruta domů obklopená loukami pohnojenými krví a ohrazená lesy zjizvenými rezavými zbytky bajonetů. Michalovi zakňouralo v žaludku, a tak seběhl svah k autobusové zastávce, nalevo od ní stála dvoupatrová vila s kosou střechou a oprýskaným tyrkysovým plotem s drátěnými oky, za nimiž zanechal svoje dětství. Z otevřených oken ho volala vůně dušeného masa. Ve dveřích se zhmotnil úzký stín jeho matky Anny. Oči jí mizely pod povislými víčky, spolu s hlubokými nosoretními rýhami a ustupující bradou jí propůjčovaly výraz věčné nespokojenosti a zklamání. Co si pamatoval, užíral se obavami, že jí to duševní nepohodlí působí on. Nikdy mu to nevyvracela. O to víc se snažil, aby ji potěšil. Aby se usmála. Nemohl se toho nutkání zbavit, ani když vyrostl.

Dospělí většinou nepoznali, jaká matka je, ošálila je tím, co si o sobě sama myslela: že je tvrdá, ale spravedlivá, a že jiná být nemůže, protože osud na ní nešetřil na ústrcích. Že je hrdinka. Zato dětem bylo zpravidla jasné, co je zač, i proto, že je považovala za slabší a tolik se před nimi nekrotila. Dřív mívala dlouhá světlá období, kdy se projevovala skoro přívětivě, ale ubývalo jich a zkracovala se. Čas trpkost její povahy zdůraznil, ohladil maskovací štuk. Pohromadě ji držela hlavně aureola obětavé opory společnosti.

„Jídlo je hotový,“ houkla ze zádveří nevraživě.

„Voní to skvěle, mami,“ zavolal s hranou veselostí. Na záda mu v její blízkosti vždycky vylezla tíseň a drapla ho těsně kolem hrdla. Šťouchala ho do ohryzku nenechavými pazoury, vháněla zrnka písku do očí, až ho to nutilo slzet. Určitě neplakal, to ne, to máma neviděla ráda.

„Jestli nepřestaneš řvát, dám ti důvod,“ říkávala.

Na chodbě se snažil, aby se mu oči nezatoulaly do rohu, do prostoru pod pověšeným zrcadlem a háčkem s bundami. Na tom místě strašilo, tam se držel obrys umírajícího psíka. Michal si Mikeše rád brával tajně do pokoje, aby s ním mohl spát v posteli. Neměl to dovoleno, matka ho hubovala, když na něj přišla. Nepašoval poněkud přerostlou čivavu k sobě, aby matku pozlobil, prostě mu chyběla něha a Mikeš mu ji poskytoval. Psíka přinesla domů starší sestra Leona, od kamarádky, co se stěhovala do bytu, kde majitel zvířata neakceptoval. Leona si vyvzdorovala, aby pes zůstal, přemohla matku, ale tím její zájem končil: doopravdy o mazlíčka nestála, chtěla jen svést bitvu. K čivavě přilnul Michal, pojmenoval si ji a věnoval se jí. Když Mikeš onemocněl, jako jeden z prvních projevů choroby se objevila neschopnost ovládat močový měchýř, prostěradlo poránu páchlo těžkou hnilobnou sladkostí. Tehdy mu matka vrazila facku, po níž mu pískalo v uchu a setmělo se v duši. Víckrát se neodvážil vzít Mikeše do postele. Hladil ho v pelíšku na chodbě, na složené dece pod zavěšeným zrcadlem, nosil mu pamlsky, po nichž pes jindy šílel. Nic si nevzal. Chřadl rychle, rakovina ho odpárávala jako nepovedenou šálu. Mikeš začal strašlivě smrdět, z pórů mu čpěl rozklad. Byly dny, kdy si Michal přál, aby už Mikeš zemřel, protože ho zmáhalo dívat se na poddajné, bezvládné tělíčko, rozčilovalo ho, že pes už přináší jenom starosti a trpkost. Když psík zemřel, Michalovi se ulevilo, a z toho ho posedla vina, úporná a sžíravá. Nikdy se jí nezbavil. Bál se, že Mikeše zradil a že mu to svět oplatí. Tak ho matka vychovala.

„Každej dostane, co zaslouží,“ říkávala s pomstychtivým potěšením, když se dozvěděla o něčím neštěstí. Třeba když sousedčin muž přišel o všechny peníze kvůli špatné investici. „Nosili se jako šlechta, tvářili se, že jsou kvůli prachům něco víc než my. Tak je pánbíček potrestal,“ dodávala. Vždycky říkala pánbíček a vždycky ho líčila jako nerudného dědka, škodolibého a krutého tyrana, který střehne, aby mu neušel ničí přešlap, protože tuze, tuze rád trestá. Takový Bůh matce vyhovoval, pro takového si chodila dvakrát týdně do kostela. Obě její děti musely s ní, byly-li doma. „Nebudu o tom diskutovat,“ okřikovala je. Leona Michalovi povídala, že to matce návštěvy mší ve skutečnosti zpříjemňuje – to, že je dva to nebaví a jdou z donucení. „Kdybysme se tam těšili, určitě by nám to zakazovala,“ mínila.

Leona už seděla u stolu ve stinné kuchyni. Všiml si, jak na ni matka popuzeně zahlíží, a předpokládal, že je to kvůli účesu. Leona si vyholila levou i pravou stranu lebky, od čela k temeni jí splýval natužený pramen, jako kdyby jí na hlavě odpočíval ohnivě rudý svišť. Světlé obočí a řasy, jež ona i Michal zdědili po otci, si zvýrazňovala nepřípadně tvrdým odstínem černě. Působilo to lacině, komicky a podbízivě a k Leonině škodě předurčovalo, jaký typ mužů přitahovala. Nalepili se na ni a zase ji opouštěli stejně snadno jako levné šminky.

Žila s matkou pořád v rodném domě, pracovala v masně na nedalekém kruhovém objezdu. Vypěstovaly si ve svém zakletém zámku vlastní pravidla, podle nichž se popouzely a potřebovaly, odstrkovaly a přitahovaly. Michal by to nevydržel, ale Leonina povaha už v pubertě zrohovatěla do nepoddajné kožnatosti, a to ji chránilo. Dřív tu s nimi bydlel i Leonin hřích, syn počatý v osmnácti s nápadníkem beze jména a bez adresy, s letmým diskotékovým povyražením. Vztah k matce se naučil podle vzoru Leony a babičky, takže málokoho překvapilo, když v šestnácti, po špalíru drásavých hádek, utekl z domova. Leona nevěděla, kde je, a cosi, co v pomýlení nazývala hrdostí, jí bránilo, aby syna sháněla. Uložila ho do truhly spolu s dalšími muži, kteří od ní odešli.

Leoně starší datum narození dávalo výhodu, že si z otce vybavovala víc než nezaostřenou siluetu na úběžníku paměti. To byl první z vypařivších se mužů. Odešel dřív, než Michal oslavil tři roky. Matka na něj vydatně a houževnatě žehrala, všechny hnusné vlastnosti a poklesky, jichž se děti dle ní dopustily, přičítala jeho genům. Vykreslovala bezcitnou obludu, která si vybrala zábavu před rodinou.

„Byla jsem na ně sama, dělala jsem, co šlo. Dřela jsem, aby měli co do huby a na sebe. Ale nestačila jsem na ně, oba jsou sobci po otci,“ vykládala chlumským drbnám a farářům.

„A sahal?“ zeptal se jí.

„Prděl na pupík?“

„Jasně, víš, co myslím. Zaprdíš pusou, lechtá to. Řehtal ses jak pominutej.“