ÚTĚKY NĚKAM JINAM

Copyright © Alena Mornštajnová, Kateřina Tučková, Petra Dvořáková, Jaroslav Rudiš, Viktorie Hanišová, Kateřina Rudčenková, Dora Čechova, Josef Moník, Lidmila Kábrtová, Zdeněk Grmolec, Sára Zeithammerová, 2024

All rights reserved

Illustrations © Adéla Ťopková, 2024

ISBN 978-80-242-9311-0

Obsah

ALENA MORNŠTAJNOVÁ

škvíra

KATEŘINA TUČKOVÁ

čára za minulostí

PETRA DVOŘÁKOVÁ

bety

JAROSLAV RUDIŠ

ironi a sabati

VIKTORIE HANIŠOVÁ

návrat

KATEŘINA RUDČENKOVÁ

dívka pod červenou horou

DORA ČECHOVA

chuť medu

JOSEF MONÍK

mimo svatební lože

LIDMILA KÁBRTOVÁ

smetí

ZDENĚK GRMOLEC

helena

SÁRA ZEITHAMMEROVÁ

matka roku

Tehdy si ještě myslela,
že někde na venkově
začne nový život.  

ALENA MORNŠTAJNOVÁ

škvíra

Zaprášená záclona s velkým květinovým vzorem sahala jen deset centimetrů nad staré, oprýskané ústřední topení. V místnosti bylo staré všechno. Zašlý nábytek z dob, kdy Petra ani nebyla na světě, prošlapaný koberec zakrývající zelené linoleum, plastové květináče s květinami trpícími nedostatkem světla, péče a lásky.

Malíři se nenamáhali strhnout tapety nalepené na panelové stěny a jen je překryli několika vrstvami žluté barvy. Malba se na několika místech odlupovala a tapeta se odchlipovala od zdi.

Těch pár dětských obrázků a kreseb zdánlivě nahodile nalepených na stěnách bylo připevněno jen průhlednou lepicí páskou. Petra se jimi kdysi pokoušela zakrýt nejošklivější skvrny i díry, které sama vyrobila, když se snažila natlouct či přivrtat do panelové stěny skoby na zavěšení obrazů a nástěnek, přestože ji Škabral, místní školník, údržbář, topič, uklízeč a zahradník v jedné osobě, důrazně upozornil, že do betonové stěny se nic přitlouct nedá.

Ale tehdy ještě Petra měla své sny, představy a naděje. Tehdy ještě byla hrdá sama na sebe, byla pyšná, že se dokázala vzepřít svému starému životu a udělat to, o čem mnozí jen sní. Odejít z velkoměsta plného lidí, vysokých domů, špinavých chodníků, přeplněných tramvajových ostrůvků, aut, lomozu a vzduchu nasáklého prachem, výfukovými plyny a pachem těl. Opustit ulice, na nichž se lidé potkávají, ale nevidí se, nechat za zády večerní rozsvícené výlohy, jásavé neony a skupinky postávající a pokřikující před hospodami a nočními bary.

Tehdy si ještě myslela, že někde na venkově začne nový život. Že se na čerstvém vesnickém vzduchu konečně zhluboka nadechne a tělem se jí rozleje onen pocit štěstí a svobody, který naposledy zažila jako malá holka. Stane se členkou vesnické komunity, paní učitelkou, místní knihovnicí. Zpočátku se na ni starousedlíci budou dívat s nedůvěrou, ale pak uvidí, že díky ní ožila místní malotřídka, knihovna se rozrostla o nové tituly a stala se srdcem vesnického kulturního života.

Dopoledne bude trávit ve škole, odpoledne za knihovnickým pultíkem, rozprávět s dychtivými čtenáři a doporučovat jim to nejlepší ze světové i české literatury. Dýchat bude čerstvý vzduch, poslouchat jen ticho a jíst zeleninu z vlastní zahrádky.

Tak si to představovala.

A teď stojí u okna, rukou s dokonalou manikúrou, nad kterou z nudy strávila včerejší osamělý večer, opatrně odhrnuje záclonu a úzkou škvírou pozoruje… život.

Malotřídka se od Petřina příchodu nijak nezměnila. Nepodařilo se přimět starostu, aby dal peníze na přemalování špinavých tříd, protože další vrstvu barvy by prý už stěny neunesly a na strhání tapet a pořízení nové omítky by bylo třeba objednat firmu, na což ve vesnické kase nebyly peníze. Peníze nebyly ani na nové lavice, židle, skříňky. I tak škola zatěžuje náš rozpočet a bere peníze, které potřebujeme jinde, prohlásil starosta. Třeba na stavbu kanalizace. Jen ze slušnosti nedodal, že vesničané si přejí spíš hospodu než malotřídku, se kterou jsou samé výdaje.

O těch pár nových knih, které do knihovny pořídila, nebyl velký zájem. Do místní knihovny chodili pouze důchodci a dvě maminky na mateřské a stále dokola si půjčovali jen detektivky a romány o lásce – ty opravdové, ne takové, jaké jste mi doporučila minule, slečno Petruško, hezky v papírové vazbě, ty se líp drží v ruce, tolik se nepronesou a vždycky končí dobře.

Copak tohle je nějaká vesnice, pomyslela si. Spíš ubytovna, noclehárna a domov důchodců. Přes týden si připadala, jako kdyby přijela v lednu na Makarskou riviéru. Pusto a prázdno. Většina místních pracovala ve městě. Ráno nasedli do aut a zpátky do svých domů se vraceli až večer. Práci, nákupy, zábavu i ty knihy z městské knihovny, která měla mnohem větší výběr – to všechno si obstarali během dne ve městě. Starší děti vozili do městské školy a někteří rodiče tam zapsali i ty menší, které by mohly chodit do Petřiny malotřídky. Ať si zvykají, říkali. Stejně by později začaly dojíždět a takhle nebudou ve škole na druhém stupni nováčci.

Do Petřiny třídy chodilo dvanáct dětí od šesti do deseti let. A knihovna měla výpůjční dny v úterý a ve čtvrtek od dvou do pěti odpoledne. Zapsaných bylo třicet šest čtenářů. O jednoho méně, než když se Petra přistěhovala, protože pan Hamáček v lednu umřel.

Poodhrnula záclonu trochu víc. Venku na hřišti za školou začínal fotbalový trénink. Kluci nejrůznějšího věku pobíhali v květnovém slunci sem a tam s míčem i bez něj, závodili na čas, kopali na branku, nacvičovali otočky a rukama při tom mávali jako ptáci při milostném tanci, a to všechno v rytmu píšťalky Romana Jiráska, jediného dospělého muže na hřišti, kterého coby trenéra zcela uznávali. Učí zeměpis a tělocvik na základce kdesi ve městě a určitě čeká, až vypíší konkurz na místo ředitele školy. Pak se do něj přihlásí a ve školství plném žen bude mít velkou šanci. Proto je každý druhý ředitel tělocvikář. Největší kvalifikaci má v kalhotách.

Petra pohrdavě nadzvedla koutek a sama pro sebe vydala posměšné odfrknutí. K tělocvikářům měla vždycky výhrady. Podle ní to nebyli správní učitelé. V jejich rozhodnutí vydat se na pedagogickou dráhu nehrála žádnou roli láska k učení, vzdělávání ani dětem, ale docela obyčejná touha dál se věnovat tomu jedinému, co umí a co je baví – sportu. A pak dál vnucovat svou představu o tom, co by kdo měl umět, kam doskočit, za jak dlouho doběhnout a jak moc zkroutit tělo lidem, kteří mají v životě jiné priority.

Jako třeba ten hubený černovlasý klučina. Míč se mu vyhýbá – nebo on možná utíká před ním, aby přes něj nezakopl, v jednom kuse zůstává pozadu a jeho jediným cílem je co nejrychleji se z hřiště vypařit, aby nemusel dál poslouchat to Luďku, dělej! To dáš! Přidej! Neflákej se! Zdržuješ. Luďkůůů!

Není divu, že se tréninku vyhýbá, jak může. Bojí se jít na trénink a bojí se jít domů, a tak raději vysedává v knihovně a předstírá, že si čte, a někdy si vážně i čte, jen občas zvedne hlavu a zaposlouchá se do křiku přicházejícího zvenku pootevřeným oknem. Možná by si s kluky rád zakopal, ale to by na něj nikdo nesměl řvát, že to zase zkazil. Nebo hůř.

Petra ho tady nechávala, i když oficiálně čtenářem knihovny nebyl, protože neměl průkazku ani zaplacený roční příspěvek. Aspoň tady nebývala tak sama.

Zadívala se na vysokého muže ve žlutém tričku s potiskem. Na tělocvikářích je jediná dobrá věc – že vypadají docela k světu. A Jirásek se obzvlášť povedl. Takhle z boku vypadá jako… ten herec, jak on se jenom jmenuje, jo, už si vzpomněla! Banderas. Možná by měla vyjít ven a pozdravit ho – jako kolegu. Na něco se ho zeptat, třeba kolik kluků chodí na trénink, jak dlouho dělá trenéra, jestli někoho má…

Bože! Škubla záclonou, až se kolečka v jezdci prudce zastavila o konec kolejničky. Opravdu už se dostala tak daleko, že zvažuje, jestli má vyjet po chlapovi v modrých teplákách a propoceném triku? Po tělocvikáři, který navzdory příjmení Jirásek čte nanejvýš trenérský deník?

Vchodové dveře klaply a chodbou se nesly šoupavé kroky. Asi paní Šrámková. Petra se posadila za knihovnický stůl, přestala myslet na vysokého muže ve žlutém triku a vyndala krabici s paperbackovými románky.

Raz, dva, raz, dva, nohy výš, neflákáme se, jedééém. Píšťalka na krku mu poskakovala ve stejném rytmu, v jakém kluci běhali mezi rozestavěnými kužely. Naschvál se postavil tak, aby viděl na okna školy. Starosta mu říkal, že už ji příští rok asi neotevřou. Děti ubývají a ta blonďatá učitelka tady už další rok pravděpodobně taky nevydrží. Budovu využijeme jinak, neboj, slíbil mu. Šatny dole necháme a zbytek nějak pořešíme. Volný čas mládeže je pro nás priorita.

O starostových prioritách si Roman Jirásek myslel svoje. Až se škola zruší, starosta uvolněnou budovu nabídne k prodeji. V lepším případě z ní bude hospoda, v tom horším sklad. Do vesnice přijede jednou týdně pojízdná knihovna. Možná. Hřiště snad zůstane, ale kluci se budou převlékat na lavičkách nebo poběží zpocení až domů. Tolik starostova péče o mládež…

Záclona v prvním patře se pohnula. Takže učitelka se zase dívá. Vždycky se dívala. Každé úterý a čtvrtek se postavila k oknu, poodhrnula záclonu a malou škvírou vykukovala ven. Ani na okamžik nepochyboval o tom, že se dívá na něj. Bezděčně se narovnal, zapískal, seřadil kluky do řady a ukázal jim, jak budou mezi kužely pobíhat tentokrát. Pořád jsem dobrej, pochválil sám sebe v duchu. Dívej se, holčičko, dívej.

Odkopl míč malému Luďkovi, který, ať se snažil, jak se snažil, si zápas nikdy nezahrál, protože byl prostě nemožně pomalý, a otočil se k oknu. Záclona na okně se zachvěla, škvíra se zatáhla a blonďatá hlava odplula do nitra místnosti.

Trénink se chýlil ke konci, a tak klukům hodil míč, ať si trochu jen tak nezávazně zahrají, a znovu se podíval k pootevřenému oknu.

Ta Petra docela ujde. Toho si ve vsi o pěti ulicích musel všimnout každý. Skoro ji neznal, jen ji párkrát zahlédl na zastávce autobusu, ale věděl o ní dost, protože na malé vesnici zase tolik nových lidí a témat k rozhovoru není. Mladá, nezadaná, trochu odtažitá. Možná by stálo za to poznat ji trochu víc.

Mohl by za ní zajít do knihovny a půjčit si nějakou knížku. Nebo se jí zeptat, jestli by jim třeba místo toho koukání nezapisovala body.

Ne, to ne, to je nesmysl. Kdyby si s ní něco začal, druhý den by toho byla plná celá vesnice. A už by ho strkali do chomoutu. Zavrtěl hlavou a pak si představil, jaké by TO s ní asi bylo… Jo, zkusit by to mohl. Ale až někdy příště. Strčil si píšťalku mezi rty a rozběhl se po hřišti.

V barevných korunách stromů prosvítaly hnědé kmeny a větve. Některé byly stále bohaté, ale jiné se už nechaly očesat větrem a připomínaly vysokou štíhlou ženu, která zvedá ruce, aby si prsty prohrábla světlé vlasy. Jako to dělávala knihovnice, když stávala na stejném místě u okna, kde teď stojím já, pomyslel si Luděk.

V prstech svíral špinavou záclonu a držel ji tak, aby mezi stěnou a oknem byla malá škvíra. Nechtěl, aby si ho všimli kluci, kteří se na hřišti honili za míčem, nebo trenér Jirásek. Kluci by se mu asi posmívali, nebo by se možná tvářili, že ho nevidí, protože jsou jen rádi, když se mezi ně neplete a nezdržuje je.

Všichni už pochopili, že z něj fotbalista nikdy nebude. Všichni – až na Luďkova tátu. Trenér se mu to snažil naznačit, ale táta řekl, že kluk přece potřebuje pohyb a musí se jen trochu víc snažit.

Luděk se zadíval na svoje prsty s ulámanými a nepříliš čistými nehty a vzpomněl si na krásně upravené ruce slečny knihovnice. Vypadala vždycky tak smutně, jako princezna, kterou kouzelník drží zamčenou ve vysoké věži. Asi se tady tak i cítila, protože v poslední den školního roku se sbalila a odjela.

Luděk ji viděl stát na autobusové zastávce. U nohou jí ležela velká sportovní taška a kufr na kolečkách. V tu chvíli pochopil, že odjíždí napořád, a napadlo ho, že by se s ní měl jít rozloučit. Ale pak si to rozmyslel. Co by jí řekl? Že mu bude chybět? Nebyla by to pravda. I když v knihovně proseděl dost hodin, nikdy spolu doopravdy nemluvili.

Mohlo mu být jedno, že je knihovnice pryč. Malotřídku sice zrušili a všechny děti jezdily ráno autobusem do městské školy, ale knihovna zůstala v provozu dál. Dvakrát do týdne přijížděla knihovnice z města, a i když si musel pořídit čtenářský průkaz, vlastně se pro něj nic nezměnilo. Ale stejně bylo něco jinak. Jako kdyby si s sebou knihovnice odvezla své tašky, ale nechala tady pocit prázdnoty a marnosti.

Pustil záclonu, postavil se k polici s knihami pro mládež a v okamžiku, kdy se začal probírat dobrodružnými příběhy, ho ten podivný pocit opustil.

Venku Roman Jirásek koutkem oka zachytil pohyb za oknem knihovny. Hlavou mu proletěla nejasná vzpomínka a letmý pocit, že chtěl něco udělat, ale neudělal, a třeba to byla škoda, protože by teď jeho život možná vypadal jinak. Zaplavil ho podivný smutek, ale pak zahlédl zjevný faul a v okamžiku, kdy hvízdal na píšťalku, už zase myslel jen na fotbal.

Heleně se prudce rozbušilo srdce.

KATEŘINA TUČKOVÁ

čára za minulostí

Když konečně zahnuli za poslední ohyb silnice, přepadl ji neodbytný pocit, jako by ji někdo podvedl. Ulice, kde stála fakulta výtvarných umění, hýřila nevkusně křiklavými barvami nedávno opravených fasád a namísto stromořadí, které kdysi lemovalo její levou část, v ní po obou stranách parkovala řada vozů. Stěží mezi nimi našli místo. Všechno bylo stejné jako tenkrát a zároveň jiné. O ní by se ovšem dalo říct totéž.

„Tak půjdeme?“ obrátil se na ni Matouš, když konečně zaparkovali.

„Samozřejmě,“ odpověděla, ale dál seděla jako zařezaná. Teprve když obešel vůz a otevřel jí dveře, sevřela v dlaních tašku a vystoupila. Pořád nemohla uvěřit, že se ocitla právě tady, na místě, kam se kdysi rozhodla už nikdy nezavítat. Ale copak mu to mohla rozmlouvat? Vždyť to vlastně dělal kvůli ní.

„Tak já jdu. Nebude to trvat dlouho, hodně jsme toho předjednali telefonicky,“ řekl, načež se jí pátravě zahleděl do očí a naposledy se zeptal: „A vážně nechceš jít se mnou?“

Helena bez váhání zavrtěla hlavou. „Ne. Běž sám. Říkala jsem ti přece, že si ještě potřebuju něco vyřídit. Až budeš hotový, zavolej, sejdeme se zase tady.“

Matouš rezignovaně kývl, pak se otočil a zamířil ke schodům, po nichž vyběhl až k hlavnímu vchodu. Helena osaměla.

Popravdě, bylo jí všelijak. Možná to bylo z horka, které tady ve městě násobila asfaltovaná silnice a vysoká hradba domů, možná se už hlásila menopauza, možná se jí však dělalo mdlo návalem pocitů, které se začaly drát o její pozornost při pohledu na univerzitní budovu, v níž kdysi trávila skoro veškerý svůj čas. Stejně jako tehdy, i dnes ji přitahovala přímo magneticky.

Helena se té síle chvíli vzpírala, pak se ale odlepila od vozu a zamířila k traktu, ve kterém se nacházely ateliéry. Drolící se omítku na průčelí (alespoň to se nezměnilo) překrýval z prvního patra vyvěšený transparent, nad nímž se z oken coby umělecká instalace drala změť nejrůznějších rostlin – vstříc nebi z nich trčely koruny mladých stromů, linuly se kaskády popínavých přísavníků, jako velké jazyky vyplazené na horkem zmožené chodce se mezi nimi klátily oblé listy monster. Helena zaostřila na širokým štětcem vyvedený nápis Tvoje planeta, tvoje volba, který nikoho nenechával na pochybách, co současné studenty zajímá.

Zvláštní, jak se poměry změnily.

Oni politiku do umění nikdy netahali. Samozřejmě, byli takoví, co sáhodlouze řečnili o podnětech, na které takzvaně „museli umělecky reagovat“, ale tihle spekulanti s idejemi, kteří halili nedostatek talentu do vzletných slov, k nim nepatřili, těmi oni pohrdali. Kdo neumí, ten žvaní. V jejich ateliéru se razil koncept čistého artu. Obraz musel fungovat sám o sobě, musel obstát, aniž by k němu kdokoliv dodal jediné slovo, musel k divákovi promlouvat, ať se kontext změnil jakkoliv. To bylo krédo, které by podepsali vlastní krví.

Z myšlenek ji vytrhlo ostré zvonění tramvaje, na nedaleké křižovatce se tvořila kolona aut, mezi nimi se spěšně proplétali nervózní chodci. Helena by tím směrem měla také vyrazit, chtěla na tu chvíli, co se bude Matouš probírat návrhy v sochařském ateliéru, přece někam zmizet – kamkoliv, hlavně co nejdál odtud. Ale jako by si ji ta zatracená budova přitahovala blíž a blíž, místo aby co nejrychleji vypadla, přistihla se, jak stojí před širokými okny, kterými se do ulice otevírala studentská galerie.

„Nikdy víc,“ vyklouzlo jí přitom ze rtů.

„Heleno, jsi to ty?“ ozvalo se jí vzápětí za zády. „No ne, opravdu – jsi to ty!“

„Tolik let a ty ses vůbec nezměnila!“

„Víš, vážně mě mrzelo, žes tehdy tak z ničeho nic zmizela. Co tě to proboha chytlo?“