Část knihy vznikla s podporou Moravské zemské knihovny v Brně – sekce České literární centrum, v rámci rezidenčních pobytů v Literárním domku Vzdělávacího a kulturního centra Klášter Broumov a v umělecké kolonii ve Worpswede (Künstlerkolonie Worpswede) díky stipendijnímu pobytu poskytnutému Českým literárním centrem ve spolupráci s Uměleckými domy Worpswede, literárním festivalem globale° a za podpory Česko-německého fondu budoucnosti.

Copyright © Přemysl Krejčík 2024

Cover © Tereza Novotná and Zuzana Martínková

ISBN 978-80-242-9960-0

Obsah

- prolog– zjevení –

- part I– ideální zaměstnání –

- //Jako v každé firmě

- //Žlutá kachna v sousoších

- //Zelená země

- //Sto šestnáct milionů

- //Slon na špejli

- Intermezzo- křídla -

- //Erektivní anděl

- //Papežův kříž

- //Konec hry

- //Trpaslíci

- //Spolupracuj, blbečku

- Intermezzo- opera -

- //Historka o císaři

- //Influencerka

- //Čas předvánoční

- //Svatá hora

- //Jako v tom filmu

- //Známá tvář

- //Čekání na číšníka

- //#photooftheday

- //Mezi profesionály: part II

- //Mezi profesionály: part III

- Intermezzo- červenec 2016 -

- //NWO

- part II– generální úklid –

- //Socha světce

- //Východ slunce

- //Mlha a světlo

- //Pochod neonacistů

- //Gianna

- //Osmadvacátý

- Intermezzo- Mia -

- //Khalifa

- //Holka, která je jí podobná

- //Noční autobus

- part III– profesionální turista –

- //Gotham: Přílet

- //Eddie a gothamský Bowie

- //Ptáci

- //Černé labutě

- //Horkovzdušný balón

- //Varování

- //Poslední šance

- //Spojení k rozkladu

- //Lidské oběti

- //Lvi a lvice

- / Victoria /

- //Harley Quinn

- //Bruce

- Intermezzo– červenec 2014 –

- //NWO prequel

- //Ici commence la mer

- //Let mořské víly

- Intermezzo- manželé -

- //Wominjeka

- Intermezzo- odpočet -

- //Seznam uvedených koček

- //Talíř plný kobry

- //29155

- //Vichřice

- //Za každým šťastným koncem by mohl být epilog

- závěrečný part– Rochus –

- //Rochus

- epilog– Uroboros –

- //Hnal bys mě teď zpátky?

- //Škrtič a léčitel

- // Kde to začalo, kde to skončí a kde se rozhodlo o všem

- //Uroboros a poslední kočka

- Ediční poznámka

- Poděkování

Věnováno mojí nejdražší Anet.

Bez tebe bych tahle místa neprožil.

V egyptské mytologii je kočka – mimo jiné – spojena s bohem smrti Anupem. Konkrétně se jedná o jeho oblíbené zvíře a o průvodce zemřelých. Kočka byla zároveň starými Egypťany považována za tvora, jenž dokáže prostupovat mezi světem živých a světem mrtvých.

Přes autorovu potřebu uvést tyto informace se ani jeden z protagonistů tohoto románu do Egypta nevypraví.

V roce 1969 vyšel poprvé román Maria Puza Kmotr. Ve filmové adaptaci z roku 1972, která vznikla pod režisérskou taktovkou Francise Forda Coppoly, předpovídá blížící se smrt přítomnost pomerančů.

Kočka ležící v jedné z úvodních scén filmu na klíně dona Corleona (Marlon Brando) nebyla součástí scénáře, přesto se později stala ikonickou.

Kočka má podle některých pověr devět životů.

prolog

– zjevení –

Za následky pohlédnutí na kočku neodpovídáme.

PASI ILMARI JÄÄSKELÄINEN

//

„Deset minut nazpátek jsem všude viděl smrt. Teď je to úplně opačně, podívej se na moře, na vlny, na oblohu. Život může být smutný, ale vždycky je krásný!“

– Z FILMU BLÁZNIVÝ PETŘÍČEK (PIERROT LE FOU, 1965, REŽIE JEAN-LUC GODARD)

„Je čas,“ připomněla mu. Žena, která byla mrtvá. Dvakrát.

Zastihla Rocha v zahradách. V těch, v nichž má mnohé předobraz a leckdo by je označil za rajské. Vypadaly jako svět, než přišel člověk a postavil první dům. Zdánlivě chaotický, na první pohled nekonečný, pestrý svět poskládaný z rostlin známých i zapomenutých druhů, skoro jako by odsud opisovaly všechny botanické zahrady, každá z malého kousku.

Seděl v palmovém háji, mezi jezerem a bambusovým lesem, zleva od propletených houštin, po pravici za kopcem písečnou dunu. Pes tiše ležel na velkém uschlém listu, kam by se jeho pán býval klidně vešel s ním. Jenže on se o palmový list nezajímal. Díval se kamsi nad sebe. Ruce mírně pozvednuté, kolem nich hejno motýlů všech barev i velikostí.

Žena nastavila dlaň a jeden šťastný blankytně modrý motýl na ni usedl. Usmála se.

„Neměl to lehké,“ prohlásil Rochus.

Ještě včera mohl být kýmkoli. Dnes je motýlem.

„Leť,“ pokynula Marie a okřídlený tvoreček se vznesl. Oddělil se od ostatních, nechal dvojici pod sebou, přeletěl koruny palmových stromů a všem dole zmizel z dohledu.

„Hledají tě,“ pokračovala Marie. „A když tě najdou…“

„Selžu,“ odvětil Rochus.

„Chceš říct, že já a Šebestián…“ nadechla se, ale větu nedokončila. Věděla dobře, že tohle tím říct nechtěl.

„Než selžu,“ navázal. Tón jeho hlasu nepřipouštěl žádnou jinou možnost. Nakonec, jednou se sem vrátí. Dříve nebo později. Může to trvat rok, století, tisíc let. Ale nakonec se vrátí. „Pošli, prosím, občas Šebestiána do zahrad. Někdo by měl motýlům ukázat cestu.“

„Ti ji najdou sami.“

Tiše přikývl. Věděl to. Jen netušil, co v takovou chvíli říct. „Nikdy jsem… Nikdy jsem se netěšil, až to budu muset převzít.“

Motýli zakroužili kolem sedící dvojice. Jako by se i oni chtěli rozloučit. Přesto, že zatím vůbec netušili, co je čeká na místě, kam směřují. Někteří z nich pochopili mnohé. A to ještě dříve, než se vydali sem. Ale nikdo z nich zatím nevěděl dost.

Rochus se zvedl.

„Je čas,“ zopakoval, co prve řekla Marie.

„Hodně štěstí,“ odpověděla ona. „A nečti tam Bibli.“

Rochus se ušklíbl. „Nic důležitého v ní není,“ odtušil ze zvyku.

Jejich poslední slova byla žert. Vtip, kterému rozuměli jen ti, kdož přebývají zde. Vtip, na který na následujících stránkách odpověď hledat nebudeme.

Nic důležitého v něm není.

Kapitán benátského vaporetta přirazí loď k molu, zastávka S. Toma. V bílo-žluté budce sedí první ranní ptáčata, ospalci mířící na brzkou směnu.

Voda kolem je černá a stoupá od ní chlad, stejnou barvu má i obloha zavěšená nad městem. Gondoliéři zatím spí, stejně jako turisti.

Tuhle hodinu má rád, když jsou kanály i ulice ještě tiché.

Ještě a zároveň už tiché.

Brzké ráno a odcházející noc prořezává jen hluk motoru jeho lodi.

Nerudně vyhlížející mladík v mikině s kapucou vyjde z čekárny na molu a nastoupí, několik kroků za ním také těhotná žena. Čeká už čtvrté, mělo by přijít na svět každou chvíli, ale ona stejně ještě pořád trvá na tom, že bude chodit do práce, možná dokonce porodí přímo na směně, ušklíbne se kapitán městské hromadné dopravy a ženu pozdraví kývnutím hlavy. Znají se jen od vidění, ale v těch davech obličejů z celého světa, které se sem hrnou denně po tisících – většina z nich poprvé a naposled – mu každý pravidelný obličej pravého Benátčana a Benátčanky utkví.

Odrazí loď od zastávky a vydá se k další, na dohled odsud, na protějším břehu Canalu Grande.

A pak se stane něco, co tu za třicet let ve službě nezažil.

Když o tom později budou mluvit – on, těhotná žena, protivný mladík a jistý stařík, do zastávky S. Toma jediný pasažér – jejich popisy se víceméně shodnou: Jako by kanálem projela silná tlaková vlna. Zničehonic se zvedne vodní stěna, snad metr vysoká, ale (navzdory všem zákonitostem) pomalu – jakoby opatrně – se přiblíží k lodi, tu pak jen jemně nadzvedne, nepoškodí ji, naopak ji příjemně zhoupne na svém vrcholku a v ten okamžik všichni lidé uvnitř zažijí vteřiny ryzího štěstí.

Žádný strach, že valící se voda prorazí sklo vodního autobusu, že způsobí nehodu, že by jim snad mohla uškodit, že vaporetto potopí.

Ne.

Naopak.

Nejlépe to později shrne stařík: „Připadalo mi, jako by nám ta masa vody žehnala.“

Těhotná žena dodá: „Doteď jsem se o ni bála,“ a pohladí si břicho, „ale teď vím, že nad ní bdí.“

Vlna přejde, jemně položí loď zpátky na hladinu a pak – místo aby vrazila do budov opírajících se o kanál – zase slehne. Jako by se vůbec nic nestalo, jako by tu žádná nikdy nebyla.

Ve stejnou chvíli, kdy se vlna začala zvedat, se v nedalekém kostele Chiesa di San Rocco zatřásly ostatky patrona města.

A pak, nikým nepozorován, vychází z jeho brány muž, jehož rozhodně nemohl nikdo nikdy vidět vejít dovnitř. Po boku mu kráčí pes, vedle kostela se líně protahuje nezvyklé množství koček.

Je jich přesně devět.

Kdyby v zemi položené o něco málo severněji žili lidé o něco málo duchovnější, určitě by si někdo všiml alespoň jednoho ze třech znamení, která se toho dne brzy dopoledne udála v Praze. Na linii Bílá Hora – Strahovský klášter – Olšanské hřbitovy. Trojice míst, kde zůstaly stopy po světci a kde nyní došlo k zázrakům, jež téměř nikdo neviděl.

Na Bílé Hoře, před vstupní branou k poutnímu kostelu Panny Marie Vítězné, stojí dvojice soch svatého Šebestiána a svatého Rocha. Pojednou se oba světci na soklech otočili směrem ke kostelu a na znamení uzavřené dohody, že někteří z této země byli vyvoleni pro úkol, se poklonili.

Na druhém konci pomyslné hranice, v kostele svatého Rocha při severní straně Olšanských hřbitovů, socha světce oděného v zeleném rouše spadla a roztříštila se o dlažbu kostela.

Sakristií se prohnalo hejno krys, následně zmizelo stejně nikam, jako se odnikud objevilo. Ve zpovědnici se usadil obrovský had, který by nepřekvapil v deštném pralese, ale tady by vyvolal pozdvižení.

Ani on se nezdržel.

Nikdo nic neviděl. Nestalo se tak v době mše, jindy jsou v zemích českých kostely zavřené. Socha měla v plánu ještě další znamení, jenže když nebyl, kdo by se díval, nechala to být. Až přijdou lidé, bude zase stát jakoby nic, jen s malou prasklinou kdesi pod rouchem.

Mezi těmito místy nachází se Strahovský klášter, a není náhodou, že právě v odsvěceném kostele svatého Rocha došlo v zemi bezvěrců k zázraku, který kdosi zaznamenal. Místní zahradník jen o chvíli dříve odpočíval ve veřejnosti nepřístupné zahradě s výhledem na Pražský hrad. Málem i on zázrak propásl, ale v pravou chvíli se rozpomenul, že když dnes sekal trávu za kostelem, vypadla mu z kapsy jistá paperbacková fantasy knížka, kterou měl zrovna rozečtenou. Vydal se skrz klášter nazpět k prázdnému kostelu, prošel brankou k travnatému plácku, a když se shýbal ke knize, jako by se nad ním zatáhl černý mrak.

Zahradník zvedl hlavu.

Úplně černé nebe.

A v okolí, jindy plném proudících turistů, prázdno.

A pak se z vysokých oken kostela vyvalila ta záře.

Zahradník, chlap jako hora, zůstal přikrčený, levou ruku nataženou k barevné obálce knížky, pravou si stínil tvář před ostrým světlem.

„To nejsi ty,“ promluvilo světlo, v němž teď stěží rozpoznal mužskou siluetu.

„Já?“ podivil se zahradník.

„Ty nejsi můj nástupce.“ Je ve správné zemi, ano, v té, kde lidi nevěří, a právě proto se tady mají vyvolit dva ze tří, jenže… Něco tu nesedí.

„To teda nejsem,“ přiznal zahradník a jako by se mu ulevilo, prohrábl si šedé vlasy.

Přízrak zmizel. A s ním záře i mračna na obloze. Naopak se zase ozval čilý ruch lidí upomínající na moment zmatení jazyků.

Zahradník rychle čapnul knížku a pelášil pryč. Jistě, měl by o tom promluvit s duchovním, ten by snad mohl vědět, co tohle celé znamenalo. Jenže sotva vykročil směrem, kde nějakého tušil, zarazil se. Možná, že to bylo důležité. Jenže kdo by zrovna jemu uvěřil, že byl svědkem zjevení? Nejspíš by ho jen obvinili, že má moc bujnou fantazii z toho, jaké knížky to pořád čte. Anebo z toho – což by bylo rozhodně horší – že v práci chlastá.

No nic, pokrčil moudře rameny.

Zjevení si bude muset najít jiného proroka.

part I

– ideální zaměstnání –

Průvodcovská literatura způsobila obrovskou spoušť, invazi, epidemii. Bedekr navždycky zničil většinu planety.

OLGA TOKARCZUK

/ Repubblica Italiana /

/ Stato della Città del Vaticano /

/ Magyarország /

/ 中华人民共和国 /

/ Éire /

//Jako v každé firmě

„Najdi ho rychle. Zabij ho pomalu.“

– Z FILMU XXX (XXX, 2002, REŽIE ROB COHEN)

Měli jste někdy na dovolené pocit, že tamtoho zvláštního chlápka potkáváte až příliš často? Letěl s vámi letadlem, tam jste si ho všimli, ani nevíte proč. A najednou vyjdete ráno na ulici skrz ještě zavřenou recepci a on stojí ve dveřích protějšího domu a kouří. Nehledí vaším směrem, patrně si vás totiž vůbec nepamatuje.

A možná ten samý den se s ním potkáte ve frontě na zmrzlinu před římským Koloseem. A za pár dní zase: Čirou náhodou sedí u stolku v přecpaném Caffè Vaticano. Flirtuje s hezkou snědou holkou odněkud z Pensylvánie, která s kamarádkou projíždí Evropu, protože právě skončily vysokou. Nebo jste ho zahlédli, kterak hází pro štěstí pár mincí do fontány na Piazza del Popolo. A jaká shoda, zrovna ve chvíli, kdy jste přemýšleli, že uděláte to samé.

Možná, že jednou vám to nedá a toho člověka oslovíte. Jen tak, protože za těch pár dní vám začal připadat jako starý známý.

„To je ale náhoda, že?“

„Promiňte, my se snad známe?“ zeptá se překvapeně. Dost možná nějakou zvláštní řečí, které nerozumíte. A vám je trapně. Omluvíte se, že jste si ho s někým spletli. Ten chlápek si vás přece nikdy ani nevšiml a vy teď vypadáte jako stalker.

Ano, vy.

Odejdete a na celou věc zapomenete. Jenže jste se opravdu spletli. Nicméně jinak, než tušíte. Ten chlápek o vás ví mnohem víc, než byste byli ochotni kdy uvěřit. Jednoho dne se za vašimi zády objeví rychle se přibližující silueta. A než se nadějete, letíte z výšky na kamennou dlažbu. Tenkrát jste měli zbystřit. Ten chlápek jsem byl pravděpodobně já a o vás brzy napíší nějaké místní noviny. Jako o dalším turistovi, co porušil zákaz a na bůh ví jaké vysoké věži se příliš vykláněl ven. A to přesto, že všude, opravdu všude, mohl číst velkými písmeny upozornění, aby to nedělal, jak se dušují tiskoví mluvčí všemožných institucí a policie.

Pokud máte štěstí a vaše smrt z vlastní hlouposti a nedbalosti k něčemu poslouží, brzy se ony nápisy vedle italštiny objeví i anglicky. A dokonce možná do oken věže přibude pletivo a dalším návštěvníkům zkazí pěknou fotku na Instagram. Koneckonců, noviny doma ve vaší vlasti patrně uvedou, že právě taková pitomost vás stála život: Nakláněli jste se, abyste ulovili jedinečnou fotografii. Ale nebojte se, do večera se na vás stejně zapomene.

Nikdo se nedozví o stínu, co vám v posledních vteřinách nahnal strach.

Je mi jedno, kdo vás z té věže strčil. Já jsem to nebyl. A je mi jedno, proč se to stalo. Já jel do Říma na dovolenou a krásně jsem si ji užil. Navštívil jsem s vámi pár restaurací, snědli jsme si pizzu a objednali víno. Další den vystáli několik front a prohlédli si Pantheon. Taky jsme spolu nakupovali suvenýry. A kdyby to nebylo proti etice mého chlebodárce, snad bych vás i upozornil, ať neutrácíte za tu bustu Marca Aurelia, ale raději si dáte ještě jednu pořádnou večeři, klidně v dražší restauraci než obvykle. Teď už se šetřit nevyplácí, na poslední večeři už vůbec. Ovšem na druhou stranu… Co mně je po tom? Sledoval jsem vás, to je pravda. A možná i někomu sdělil, co jsem vypozoroval. Ale za nic, co se vám stalo později, nenesu ani drobet odpovědnosti.

Pokud jde o mě, neměli jste se tak hloupě vyklánět kvůli té fotce.

O smrti bych vám mnoho říci nemohl, navzdory svému povolání. A mluvím-li o své práci, věřte, že nezamlčuji nic, a co neříkám, to zkrátka nevím a – ať je ta fráze sebeohranější – ani vědět nechci. Pokud uvažuji o tom, co dělám, jsem naprostý profesionál. Jenže kdybychom se na věc měli dívat perspektivou zaměstnance, jenž zná perfektně svoji firmu a ví, jak se věci mají, rázem bych padl mezi naprosté amatéry. Vím jen tolik, kolik vědět potřebuji. O ostatním mám jakousi více či méně jasnou představu.

Jenže přesně tak to má být. Jsem dokonalý ve svém amatérismu. Avšak tím výčet kontrastů zdaleka nekončí. Kdyby se snad zhroutil celý systém a stalo se, s čím nikdo z nás nepočítá, v očích zákona bych měl na svědomí bezpočet trestných činů. Respektive napomáhání k nim. S plným vědomím jejich závažnosti a také – teoreticky – následků vlastního konání.

V očích svého zaměstnavatele jsem pouhý pěšák. Takový, který neví, co nezpochybnitelně nemusí.

Ve vlastních očích jsem jen turista. Někdy cestuji sám a smyslem mého výletu je navštívit někoho z obyvatel, s čímž nevyhnutelně spojím ochutnávku trochy z místního koloritu. Skutečného života mimo zraky dalších výletníků. Daleko od všech lákadel destinace.

Jindy cestuji v doprovodu. Procházím památky. Užívám si fronty a strkanice u nejslavnějších pamětihodností zapsaných na seznamu UNESCO. Nechávám se napálit a okrást od místních prodavačů.

Ať už jde o první nebo druhý případ, můj spolucestující či osoba, již se rozhodnu poctít svou návštěvou, o mně neví. O mé přítomnosti, o mé pouhé existenci. A když něco vytuší, ztratím se v davu.

Jsem tedy turista, jehož zajímají ponejvíce lidé. Co dělají, když si myslí, že se nikdo nedívá. Kam chodí na večeři. Jak připravenou pijí kávu a hlavně, kde si ji vychutnávají po náročném dni či na jeho počátku.

Možná by vás zajímalo, jak jsem vlastně začínal. Nikdo se nerodí jako profesionál. A stejně jako mnoho jiných lidí první den v nové práci i já si říkal, že „tohle není nic pro mě a zítra dám výpověď“. Jenže – přehlédnu-li, jaké by mohla mít výpověď následky – můj první den byl trochu krušnější než dejme tomu první den zaměstnance pojišťovny, který vrazí na chodbě do šéfa, rozbije kopírku a navrch si krásná kolegyně všimne skvrny od moči na kalhotách. Můj první den v práci se nemůže stát zábavnou historkou pro vánoční večírky. Přesto jsem si jistý, že byl zajímavější, než zažila většina z vás.

To je tak všechno, co vám o své práci mohu v této chvíli říct. Zbytek pochopíte cestou. Teď si musím jít zabalit kufry. Čeká mě náročný týden. Spousta chození po památkách. Spousta detailů, co si je jeden musí zapamatovat, ale nesmí zapsat. A taky spousta vzpomínek na další krásné místo, jen trochu zkažené přítomností davů.

//Žlutá kachna v sousoších

„Lidé se vzdávají života z různých důvodů. Pro přátelství, pro lásku, pro ideál. A jsou zabíjeni ze stejných důvodů.“

– Z FILMU HRDINA (英雄, 2002, REŽIE YIMOU ZHANG)

Před první cestou mě pozvali do Budapešti, do domu sídlícího na Gogol utca. Tu najdete zhruba v polovině cesty od nádraží Nyugati na Markétin ostrov. Ulicí, po obou stranách lemovanou listnáči, chvíli bloudím. Nakonec s trochou nedůvěry zapluji do nejošklivějšího domu, který na téhle jinak poměrně moderní ulici stojí. Projdu dvorem a po schodech vystoupám do třetího patra.

Pokračuji omšelou pavlačí a zazvoním na dveře bytu číslo 16.

Ozve se zabzučení, strčím do nich a vstoupím.

„Máte domluvenou schůzku?“ zeptá se mě mladá blondýna anglicky. Ona sama vyhlíží jako sekretářka, kterou omylem i s celým stolem posadili do předsíně bytu se starými oprýskanými zdmi.

„Ano, já jdu za panem…“ Zarazím se. Ne, teď se mám přece podle instrukcí rovnou prokázat svým krycím povoláním.

„Jsem nový bloger,“ odpovím tedy.

Sympatická Maďarka se usměje, stoupne si, přičemž zjišťuji, že je skoro vyšší než já, a zaklepe na jedny ze dveří potažených odlupujícím se bílým lakem.

„Dále,“ ozve se zevnitř. Dívka otevře dveře, ustoupí mi z cesty a já vkročím do úplně nového světa.

Chvíli si povídám s „příjímacím úředníkem“. Ten si znovu a znovu ověřuje, že chápu, co moje práce obnáší a jaké katastrofální následky – zejména pro mě samotného – může mít porušení pravidel. Zjišťuje, jaké umím jazyky, což mi připadá úsměvné, jelikož moje angličtina se zdá být o poznání lepší než jeho. Pak mi chvíli vypráví o tom, že pozorovatele rekrutují mezi inteligentními lidmi, často si je nabírají přímo z univerzit. To asi aby mi ukázal, že se nedostávám mezi tupé vrahouny, ale mezi jakousi intelektuální smetánku.

„A zabijáky berete odkud? Rovnou z vědeckých ústavů?“

„Likvidátory,“ opraví mě přísně. „Spolupracujeme s lidmi z různých vrstev,“ vysvětluje posléze, zdůrazní při tom slovo „různých“.

Pořád na mě hledí výrazem zaměstnance z oddělení lidských zdrojů ve firmě zabývající se marketingovou strategií. „Potřebujeme inteligentní likvidátory, stejně jako ty, kteří bez zbytečných otázek poslechnou příkaz a splní úkol.“

„Takže mozky i svaly.“

Muž se tajnosnubně usměje. „Když už jsme u těch zbytečných otázek… Co kdybychom se raději drželi tématu a vašich vlastních úkolů?“

Těsně před tím, než opustím tuhle podivnou kancelář, podepisuji smlouvu na krátký článek s pracovním názvem Přestup v Pekingu? Co navštívit, když máte čas pár hodin. Výplatu obdržím z účtu jedné nejmenované cestovní kanceláře, pro kterou budu psát blog. Cestovní rady a tipy.

Dost možná, že jste nějaké z mých článků četli. Třeba jste díky nim ušetřili trochu peněz nebo našli méně vytížené památky. Ať už tak či onak, mnoho článků s radami pro výletníky by nevzniklo, kdyby neexistoval cíl určený k likvidaci. Ale tím se netrapte.

Zaměstnán jsem tedy oficiálně jako bloger, a to sakra dobře placený. Jak jsem říkal: Mým povoláním je být profesionálním turistou.

A jaká že je moje kvalifikace? Rychle se zorientuji v situaci. Pročtu si o destinaci několik nezbytných informací. (Nikdy nepodceňujte přípravu na lokální hromadnou dopravu. Ať už se chystáte kamkoli, můžete být nepříjemně překvapeni – více k tématu na mém blogu.) Samozřejmě důkladně prostuduji mapu. A vsaďte se, že v devíti z deseti případů se na místě zorientuji mnohem rychleji než sledovaná osoba, ať už ta jede naslepo, nebo strávila dlouhé týdny memorováním turistických průvodců, sledováním „local guide“ videí na YouTube, nebo se donekonečna vyptávala na všelijaké pitomosti známých, co tu byli na dovolené minulý rok. Mám zkrátka talent, ale to odbíhám a hlavně předbíhám…

Zpět k mé první zakázce.

Následující dopoledne odjíždím na letiště pojmenované po skladateli Ferenci Lisztovi. O něm vím jen tolik, že byl současníkem a přítelem Frederika Chopina, snad ho dokonce nepřímo seznámil s George Sandovou. Sám byl mnohem bouřlivější a větší proutník než melancholický Chopin, o kterém kdykoli přemýšlím, vzpomenu si jen na to, že ho nerad poslouchám (kdykoli ho slyším, myslím na smrt, nemůžu si pomoct, jako by mi Smrt s velkým S někdo natlačil do hlavy násilím). Pak už vím jen, že zemřel mladý, možná aniž by skutečně pořádně žil. A tím moje znalosti klasické hudby končí. U drbů a domněnek. Co by se také dalo čekat od ne úplně zapáleného novináře, že? Nicméně schopnost pamatovat si drby a domněnky se mi teď bude jistě hodit o něco více než znalosti klasické hudby. Na Lisztově letišti trávím čas v odletové hale googlením všeho, co mě napadne ohledně dopravy, základních i dalších turistických informací v cílové destinaci. Takhle narychlo toho samozřejmě nezjistím moc, ale i to je nejspíš součást zkušební zakázky.

Zvoní mi telefon. Tomáš. No, na tebe mám teď zrovna čas a náladu, říkám si. Přesto hovor po chvíli váhání přijímám. Jen proto, abych mu řekl, že nemám čas. Jinak by totiž nepřestal volat nikdy, na to ho znám bohužel až moc dobře.

„Nazdar, jak to jde?“ křikne do telefonu příliš nahlas.

„Ahoj. Hele, já teď nemůžu, zavoláme si jindy, ok?“

„Počkej, to bude jen vteřina,“ zaskuhrá.

„O co jde?“ ptám se tedy neochotně. S ním to nikdy není jen vteřina.

„Potřebuju, jestli bys trochu neučesal jeden článek, kapku nestíhám. Musím ještě napsat komentář k poslednímu korupčnímu skandálu ve třetí fotbalový lize. Víš jak, hlavně nerozdmýchávat vody,“ zasměje se, kdo ví proč. „Navíc máš oko a dobrej styl, tak jsem si řekl, že ty bys na to byl určitě mnohem lepší.“

„Nevšiml sis, že už v novinách nepracuju?“

Chvíle ticha.

„Odkdy?“

„Už pár týdnů.“

Další chvíle ticha. Nevím, jestli se Tomáš snaží si to ve svém pomalu pracujícím mozku nějak srovnat, nebo je mu jen trapné, že si ani nevšiml, dokud něco nepotřeboval. Tedy vlastně se divím, že trvalo tak dlouho, než něco potřeboval.

Kolem mě se hlučně prokodrcá rodinka obtloustlých cestujících s vozíky a snad deseti kufry na každém z nich. Maďarsky neumím, ale zdá se mi, že jsem v jejich hovoru zaslechl „Praha“. A já letím do Číny s poloprázdným batohem.

„A nemůžeš mi pomoct i tak? Bych ti za to něco dal.“ Jeho něco znamená zhruba čtvrtinu toho, co sám za článek – který bych za něj spíš znovu napsal, než jen „učesal“ – dostane on. Jednou jsem se nechal napálit. Od té doby mu idiota nedělám, ale pořád to zkouší.

„Ty vole,“ neudržím se. „Já už tam nepracuju, chápeš to? Dělám něco jinýho.“ Nesnáším ignoranty. Chci zavěsit, ale Tomáš k mému překvapení pochopí situaci a omluví se.

„No jo, no, tak promiň. A co teď děláš?“

Pokouším se mu popsat svoji práci blogera tak, aby to pochopil.

„… no a teď zrovna letím do Pekingu. Když už jsme u toho,“ mrknu na nástěnné hodiny. Ta jeho vteřina zdržení mě už stála pět minut. Měl bych jít, ještě si naposled zakouřit před dlouhým letem a pak už skrz kontroly k letadlu. „Za chvíli mi to letí. Tak se měj, pokecáme jindy.“

„Do Pekingu?“ Zní najednou vyděšeně, naléhavě. „Ty vole, ty nevíš, co to znamená? V Číně jsou všichni komunisti!“

„Všichni asi ne,“ snažím se ho odbýt. Už jen proto, že ho znám a je mi jasné, co přijde. Na druhou stranu ve mně hlodá zvědavost, s čím vyrukuje tentokrát.

„Jo, všichni! Hned na letišti musíš podepsat přihlášku do komunistický strany, jinak tě nenechají vstoupit do země!“

Nejsmutnější je, že těm pitomostem, co někde vždycky pochytí, sám věří.

„Jasný, Tome, to víš, že jo.“

„Jsi blázen?“ Kupodivu postřehl náznak ironie. „Musíš podepsat papíry, vstoupit do strany, pak dostaneš pod kůži čip, aby monitorovali tvůj pohyb. A úplně všude jsou kamery, máš je i v hotelu na hajzlu! Kámoš byl v Číně před rokem a koukal v hotelu na telku. A najednou bouchání na dveře, tak to vypnul, šel otevřít a za dveřma vojáci a prej, jestli se mu ten americkej film líbí. Chápeš to? Jen aby mu ukázali, že ho sledujou!“

„Musím končit,“ utnu ho a zavěsím dřív, než stačí říct něco dalšího. Všichni pořád slyšíme a víme, že Čína a lidská práva jsou problém, to jistě. Jenže Tomáš by mi za chvíli byl schopný tvrdit, že ještě v letadle mě přeoperují na kachnu a v letištní hale mě upečou a naservírují v nejbližší restauraci. Protože tak to prostě v Číně chodí. Nebo nějakou podobnou pitomost.

Na druhou stranu, lidská práva v Číně nejsou můj problém. Já mám svých starostí dost a politika mezi ně nepatří.

O pár chvil později nastupuji do letadla.

Let trvá dlouho, usínám.

Během toho – pamatuji si, že jsem usnul někde nad Ruskem, a když jsem se po pár hodinách probudil, stále jsme přelétali nad Ruskem – se mi ten sen zdá poprvé.

Travnatá pláň působící dojmem nekonečna.

Spěchal jsem.

Nevím proč, ale tušil jsem, že někam spěchám. Co víc, po chvíli jsem začal utíkat. Jako kdyby bylo nesmírně důležité dostat se včas… Kam?

Až když mě tahle otázka napadla, najednou se přede mnou objevila ta zvláštní stavba Andrého Waterkeyna a bratrů Andrého a Jeana Polaka – obří model buňky. Atomium.

Jen holá pláň, já a ocelovohliníkový gigant. Nevím, co se dělo pak. Nepamatuji se, zda jsem stavbu obcházel, nebo jen tak stál a zíral na ni… možná jsem běžel a stavba jako by mi utíkala.

Pořád se tyčila stejně daleko.

A najednou jsem stál přímo před ní.

„Není to celé paradoxní?“ ozval se odkudsi svůdný ženský hlas.

„Co přesně?“ zeptal jsem se a instinktivně se podíval k zemi. O nohavice se mi otírala černá kočka.

„Základní stavební jednotka všeho. Nejmenší částice a v takové velikosti?“ zeptala se, nepřestávaje se mi proplétat mezi nohama.

„Není nejmenší,“ oponoval jsem namísto toho, abych rozporoval přítomnost mluvící kočky.

„Já vím. Skládá se z ještě menších částí,“ pokračovala poučkou, kterou jako by četla z učebnice pro základní školy. Myslím, že v té chvíli se její hlas změnil, ale to už si nepamatuji přesně… „Ovšem chemicky už dále dělit nelze,“ poučovala mě kočka dál.

„Záleží na tom?“ zeptal jsem se a uvědomil si, že není nic nebezpečnějšího než přiblížit se k Atomiu.

„Lze dělit pouze fyzikální cestou,“ ignorovala kočka moji otázku, nicméně se mi přestala plést mezi nohama. Obešla mě, posadila se čelem ke mně a zadívala se kamsi do dáli.

Neotočil jsem se.

Kočka si začala uhlazovat chlupy na hlavě – ohnula tlapku tak, jak to skutečné kočky nedovedou, a její pohyb se podobal spíše lidskému.

Člověku prsty si česajícímu vlasy. Když přestala, pokračovala ve výkladu:

„Fyzikálními prostředky lze atom rozdělit na tři další části. Víš které?“ V jejím obličeji se zračilo cosi z mých středoškolských učitelů. Těžko to popsat, protože to bylo něco ze všech současně.

„Samozřejmě,“ odpověděl jsem a zadíval se na obrázek Atomia neuměle nakresleného křídou na tabuli. Ocitli jsme se ve školní třídě.

„Peking, Brusel… a… a…“ nemohl jsem si vzpomenout na třetí prvek. „Ale to je pouze jádro,“ řekl jsem potom, spíš jen tak pro sebe.

„Ano,“ pokývala hlavou kočka sedící na katedře. „Jaký prvek najdeme v atomovém obalu?“

„Budapešť!“ vykřikl jsem najednou, možná až příliš nadšeně. Kočka se usmála.

„Správně. Ale to znamená, že tě budeme muset vyloučit.“

Začal jsem křičet. Prosit, škemrat. Jako by na tom závisel můj život. Kočka se šklebila a užívala si mou bezmoc.

A já se s trhnutím probouzím, celý propocený. Kde to jsem? Těch několik vteřin po probuzení na neznámém místě, v nichž člověk nic nepoznává a nemůže se rozpomenout. Diví se, že neprocitl na místě, kde se odehrával jeho sen.

Kde jen to…?

Letadlo. Jistě, letadlo do Pekingu.

Po více než desetihodinové cestě přistáváme na třetím terminálu mezinárodního letiště. První zakázku jsem dostal na jednom z nejhorších možných míst, což mi tenkrát vůbec nedocházelo. Ve městě, jehož hustota kontrol totožnosti mě poměrně rychle vyvádí z míry, neboť jsem přicestoval za účelem, při kterém bych raději nezanechal stopy.

Alespoň cíl nemusím hledat dlouho. Jsme tu jediní s neasijskými rysy. Navíc je to blonďák s nápadně širokými rameny a výškou, jíž by budil pozornost i v Evropě, vypadá trochu jako švédská hvězda přitroublých akčních filmů Dolph Lundgren za mlada, jen odhadem tak o pětadvacet kilo lehčí. Nemohl uniknout mé pozornosti už v letadle, kde seděl o sedm řad přede mnou.

Procházíme nekonečným koridorem, já stále v závěsu. Půl třetí ráno místního času, ale jsem překvapivě svěží. Asi to bude časovým posunem, doma ve střední Evropě je teprve včera půl osmé večer.

Podle instrukcí si mám zařídit jednodenní vstupní vízum. Co nejvíce informací o svém cíli mám zjistit za jediný den. Vlastně za méně, protože mé příští letadlo opustí přistávací rampu a vznese se do oblak devatenáct hodin po příletu. A to nepřičítám nezbytný čas na to, abych cestou nazpět prošel všechny kontroly. Nechápu, co bych mohl tak rychle zjistit. Navíc už nějakou dobu bojuji s nečekanou nervozitou. Přinejmenším od hlášení, že „od vstupu na palubu letadla podléhají cestující zákonům Čínské lidové republiky“.

Cestou koridorem se nepřirozeně potím, neustále si otírám tvář kapesníkem, který už dávno nemá kam nasát jedinou kapku.

Rozmočený papír se mi trhá o čelo.

Za prosklenými stěnami, které oddělují vyvýšenou chodbu od přistávací rampy, na níž ve tmě odpočívá jen několik málo letadel, rozeznám v oranžovém světle lamp počínající mlhu. Nebo je to smog, kdo ví.

Koridorem postupuje chumel černovlasých hlav. Snažím se prodrat dopředu, ale nemám šanci. Můj cíl – blondýn s německým jménem Moritz Hutter – nerušeně postupuje nějakých třicet metrů přede mnou. Ksakru!

Na tohle jsem se nepřipravil. Totiž, ačkoli v letadle seděl jen o několik řad blíže východu, podcenil jsem sílu davu a místní zvyklosti. Přiznávám, fronta k odbavení mě měla varovat. Už hodinu před otevřením brány povážlivě narůstala, ačkoli všichni museli vědět, jak dlouho nepostoupí vpřed ani o centimetr.

Když pak v Pekingu letadlo ztěžka dopadlo na pevnou zem, chodba mezi sedadly se nedočkavci zaplnila dřív, než jsem si stačil rozepnout bezpečnostní pás. Z reproduktorů začala hlasitě hrát jakási klasická smyčcová skladba. Šlo o evropského skladatele, ač tahle úprava zněla čímsi těžce identifikovatelným asijsky. Vcelku příjemně, ale ve mně spíš vyvolávala úzkost. Snad tam, v tom letadle, mi poprvé došlo, že při téhle práci můžu umřít, a to navíc dost ošklivě. Nebo se nechat zavřít do vězení v zemi, jako je tato, což by snad bylo ještě horší… Ach, už vím! Ta skladba. To je Chopinovo Nocturno pro klavír a violu! Dobrá, něco málo z klasické hudby znám, přiznávám se.

K mému nepříjemnému překvapení, Moritz Hutter se nějakým kouzlem stačil zařadit už do první fronty, aby následně dalších patnáct minut stál na místě mezi najednou mlčenlivými Číňany tahajícími kufry z úložných prostor u stropu a dostal se tak z letadla o pět minut přede mnou.

Přesto se mi nějakým zázrakem podařilo jeho náskok stáhnout a v koridoru ho dohonit. Vyhýbal jsem se travelátorům, zatímco Moritz na nich poklidně stál v další nehybné řadě a s dalšími cestujícími si krátil pochod dlouhými chodbami. Já naopak přidal do kroku.

Jenže teď se cesta ucpala.

Chumel těl zastavil, seřadil se do další linie.

Stojím mezi ostatními a vyhlížím Huttera.

Tam, vpravo! Ale co tam dělá?

Je sám. Postává u automatu a přikládá cestovní pas, pak prsty na dotekový panel. Ten zjevně nefunguje, jak má, blondýn přikládá prsty podruhé, potřetí.

Začíná být neklidný, zatímco já získávám drahocenný čas… Rychle vykročím a svižnými kroky dojdu až k vedlejšímu automatu. Kontrola pro cizince, proto tu nikdo jiný není.

Naskenovat pas.

Prsty levé ruky.

Něco není v pořádku.

Utřít si potem ulepené prsty do kalhot a zase znovu.

Na dotekovém displeji po mých prstech zůstává mlžný a mastný opar.

Ale funguje to.

Teď tedy prsty pravé ruky.

Moritz vyřešil problém, bere si lístek, zakládá ho do cestovního pasu a odchází.

Přikládám palce, jak mi stroj přikazuje.

Z automatu i mně vyjíždí papírek s velkými písmeny OK.

Hala, v níž se nacházíme, se jako ochoz stáčí nad halou odletovou. Moritz svižným krokem zamíří vpravo a zdá se, že se chystá projít půlkruhem až k celní kontrole, kde se u pěti přepážek postupně rozšiřují další a další nekonečně pomalu postupující fronty.

Spěchám za ním. Periferně zahlédnu na okraji zastrčený stánek s cedulí „24/144-hour International Transfer Apply“.

Hutter si ho nevšiml, bezradně se rozhlíží kolem. Oslovuje jakousi uniformovanou ženu. Vymění si několik vět, ale nezdá se, že by teď věděl, co dál.

Mám získat čas a předběhnout ho?

Jít ke stánku sám?

Nebo mám čekat, až mu konečně dojde, co dál, a pak si stoupnout do fronty za něj?

„Entschuldigen Sie bitte… I mean, excuse me, sir,“ vytrhne mě najednou z myšlenek. Pohublá verze Dolpha Lundgrena stojí teď přímo proti mně, dobrosrdečně se usmívá a jeho ostře řezaná brada skrytá pod krátkým světlým strništěm působí jako reklama na boření mýtů o obtloustlých buranských Němcích.

„Ano?“ reaguji. Pochopitelně anglicky.

„Nevíte, kde bych našel…“ pak se zasekne a zase se rozhlíží.

„Myslíte tohle?“ ukazuji směrem ke stánku.

Než se vzpamatuji ze šoku, že ani ne po hodině od přistání mě cíl sledování oslovil a možná si mě bude ještě nějakou dobu pamatovat, Moritz Hutter už je o několik metrů dál a vestoje vyplňuje jakýsi formulář.

Následuji ho. Nějakou chvíli si tu ještě pobudeme, dochází mi. Ve stánku totiž něco zásadního chybí. A tím je celník.

Pak už se svého cíle nepustím.

Jsem mu v patách, když projde celní kontrolou. Před tím se mi – pravda – na chvíli ztratí, než se podaří projít i mně. Nicméně o vteřiny později ho už zpovzdálí pozoruji, jak čeká na letištní vlak, co nás oba odveze do hlavní haly.

Jedeme spolu, pokradmu ho pozoruji ze vzdálenosti několika metrů.

Vystupujeme.

Jsem mu v patách, když zmateně prochází třetím terminálem pekingského letiště, hledá schodiště a ztrácí se v suterénu.

Skrývám se ve stínu, zatímco on se z jakési drobné ženy snaží vymámit, jak se dostane ven před budovu letiště. Ani ta očividně nemluví moc dobře anglicky. Jen stále přikyvuje a prostřednictvím několika frází vnucuje Moritzovi taxi službu.

Cestu do centra.

Na nákupy.

K Velké zdi.

Kdo ví, kam ještě.

Kde je východ z letiště, z ní nedostane. Vzdává to a jdeme zpátky k eskalátoru nahoru do přízemí.

Jsem mu v patách, když tři hodiny po příletu konečně vychází před letiště na cigaretu. Za prosklenými dveřmi si stoupám na druhou stranu a zapaluji si ve vedlejším kuřáckém koutku. Před námi se rozprostírá široká několikaproudová silnice, zvedající se o kus dál do výše a mířící kamsi do dáli. A směrem, kde mi mizí z dohledu, leží prastaré město, nad kterým právě svítá.

Co chvíli tu staví autobus. Nabírá a vyplivuje pokaždé stejně nesmyslné množství lidí. Směr oranžově svítí nad hlavou řidiče jen čínskými znaky. Modlím se, aby jim Moritz Hutter nerozuměl a nechtěl se do města vypravit touto cestou. Jenže to je planá obava. Hutter čínsky neumí, jinak by se tu tak neztrácel. Než dokouříme a zalezeme zpět do haly, zastaví před námi mikrobus a z něj se vyvalí deset vojáků. Všichni vypadají tak na dvanáct let, ale to je zase jen zdání bělocha. Dost možná jsou ti kluci v mém věku. Propochodují dovnitř, směna začíná.

Za chvíli nejspíš jiná parta vypochoduje ven a odjede. Ale u toho už nebudeme.

Jsem mu v patách, když se vrací, a hned za dveřmi nám mladý policista obřadně přejede kabáty jakýmsi papírkem. Ten by měl údajně rozpoznat výbušniny nebo drogy, nebo co já vím. Nejspíš je to jen formalita. Dokonce na nás na oba použije stejný papírek. Strčí ho do malého strojku. Z něj se po chvíli ozve zapípání a policista uvolní pásku. Projdeme. Po eskalátoru nahoru. Udělal jsem hloupou chybu a držím se moc blízko, u kontroly papírkem se na mě Hutter dokonce povzbudivě usmál.

Snažím se opět zvýšit rozestup a ztratit se mu – což není lehké, Číňané jsou v nesrovnatelné početní převaze nad Nečíňany a jsem tu pořád strašně nápadný.

Jsem mu v patách, když se snaží u stánku v letištní hale platit za kávu. Prodavač bezradně kroutí hlavou, kartu jeho banky nechce. Nezná ji, připadá mu nevěrohodná. Buď plať hotově, nebo mobilní aplikací, jako všichni ostatní.

Jsem mu v patách, když hned nato obchází bankomaty. Má očividně problémy získat nějakou hotovost. Ani strojům se jeho platební karta vydaná některou z evropských bank příliš nezamlouvá. Nakonec se mu to podaří. Jedeme o další patro výš a konečně spojovací chodbou do protější budovy. Do odjezdové haly metra. Je široká, celá bílá a z otevřené strany, kudy odjíždí vlaky, sem fouká až nepřirozeně studený vítr.

Jsem mu v patách, když bojuje s jízdenkovým automatem, než za dvacet minut zjistí, že ten nebere větší bankovky než deset jüanů. Když se mu tuto informaci s úsměvem pokouší předat ochotný zaměstnanec metra, přestože neumí anglicky ani pozdravit.

Hutter občas zamrzne pohledem na jedné z mnoha dívčích skupinek v extrémně krátkých sukních. Těžko říct, zda ho zaráží holé nohy v takové zimě, nebo se mu prostě jen líbí místní holky. Po páté zastávce a bezmála nestoudném očumování bych si vsadil na to druhé.

Mě spíš fascinuje, kolik lidí tu nosí na obličeji roušku. Jistě, slyšel jsem, že v asijských zemích je to normální. Ochrana před smogem a chřipkou. Ale zkuste si s ní vyjít na ulici kdekoli v Evropě a budete za blázna. Přitom to možná není tak špatný nápad.

Jsem mu v patách, když zmateně postává u pítka a snaží se doplnit láhev vody. Jenže teče jen horká. Slyším ho, jak německy nadává. Jakási postarší dáma mu ochotně pomáhá, a i když je jasné, že Moritz neumí její řečí ani pozdravit, paní mu celou dobu cosi vesele vykládá.

Jsem mu v patách, když zkoumá skládací mapu metra o patnácti linkách a téměř čtyřech stovkách stanic. Společně už zase nastupujeme do vlaku a spolu taky z okna nadzemní linky spojující letiště s městem sledujeme nekonečné lány paneláků a jejich architekturu. Ve své pestrosti a rozměrnosti o tolik více úzkosti vyvolávající než u nás doma. V tu chvíli lituji, že nemám čas si ta pozdně podzimní bezmála dystopická sídliště projít.

Co se honí hlavou Moritzi Hutterovi, nemám tušení.

Jsem mu v patách, když – teď už v podzemním metru, naštěstí s názvy stanic přepsanými v latince – přestupuje na stanici Dongzhimen na linku dvě, vnitřní městský okruh. A pak když znovu přestupuje na Jianguomen na linku jedna a vystupuje na Tian’anmen West. Prochází v metru další kontrolou, pokládá svůj směšně malý batoh na pás, kde projíždí rentgenem, a pak venku bloudí, hledaje Zakázané město. Jdeme úplně špatně, vím to, nastudoval jsem si mapu. Hutter vytahuje z kapsy kabátu telefon. Vsadil bych se, že se také chystá použít mapu. Dokázal bych – soudě podle jeho výrazu o chvilku později – přesně určit okamžik, kdy zjistil, že veškeré Google služby, včetně mapy, Čína blokuje.

Jsem mu v patách, když se mladého páru místních ptá na cestu.

Kluk mu popisuje, kudy se má vydat. Trochu anglicky umí.

Dívka se tváří, jako že s popisem cesty nesouhlasí, ale mlčí.

Zpátky do metra, jen tři stanice, přestoupit, další dvě stanice, opět přestoupit a za pět stanic je na místě, alespoň to mu tvrdí. Dochází mi trpělivost a mám co dělat, abych se ovládl a neukázal se Hutterovi, jen abych mu vysvětlil, že ten kluk ho posílá kamsi do horoucích pekel, ale rozhodně ne do Zakázaného města. Má-li dnešní sledování vypadat takto, zmeškám letadlo. Než se vůbec někam dostaneme, padne tma, a až mi dojde, že je pozdě a měl bych se vrátit, bude se Hutter zmateně rozhlížet kdesi u Velké čínské zdi a nechápavě se drbat v těch svých árijsky žlutých vlasech. Teprve pak možná jeho tupému mozku dojde, že takhle Zakázané město v turistickém průvodci nevypadalo. A já tu kvůli němu ztvrdnu.

A co potom?

Podzim pomalu ustupuje, stromy bezútěšně odhalují větve a ani nedaleká středověká stavba natřená na červeno nezachraňuje pochmurnou scenérii blížící se zimy.

Jsem mu v patách, když se ohlédne a uvidí další zdánlivě nekonečnou frontu. Těsně před tím, než zaleze zpátky do metra na onu šílenou a k neúspěchu předem odsouzenou cestu, mu konečně dojde, že vstup do Zakázaného města je přímo před ním.

Jsem mu v patách při další kontrole dokladů a prohlídce osobních zavazadel.

Jsem mu v patách, když hned po ní zamíří na veřejné záchody, a v tu chvíli děkuji bohu, že k tomu došlo. Má vytoužená cesta vede právě stejným směrem, na displejích před dveřmi letmým pohledem zkontroluju, které pisoáry a kabinky svítí coby obsazené (tohle bych mohl na blogu vypíchnout, pěkný detail, říkám si), ale na taktizování, jak daleko se uvnitř budu moct držet od Huttera, to asi nestačí.

Když pak vycházíme, zahlédnu první europoidně vyhlížející osobu mimo Huttera. Postává stranou promenády vedoucí k bráně do Zakázaného města, poblíž pečlivě zastřiženého živého plotu.

Pozoruje mě. Není zrovna nenápadný. Vysoký, dlouhé vlasy má sice svázané, ale i tak je dobře znát jejich nepoddajná rozčepířenost, u nohou mu leží na vodítku přivázaný středně velký pes.

Co to má znamenat? Je tu někdo další, kdo pozoruje pozorovatele? Vyrazím k němu, jenže v tu chvíli z toalet vykročí i Hutter. Vydám se tedy za ním, a když se ohlédnu, chlápek se psem je pryč.

Jsem Hutterovi v patách, když si fotí bránu Nebeského klidu s olbřímí podobiznou Mao Ce-tunga, který odsud shlíží na davy, jako by jim chtěl připomenout, že svobody se tahle země nikdy nedočká. A to jsme z určitého úhlu pohledu v budoucnosti. U nás je teprve rok 2018, ale podle místního kalendáře by se měl psát rok 4716, tady se údajným narozením Krista neřídí. Jenže moderní Čína beztak používá takřka globalizovaný gregoriánský kalendář. Návrat do budoucnosti se nekoná.

Nehledě na to, že od roku 2009 až do letoška tu řádil dýmějový mor, což mi zní spíš jako relikt časů minulých.

Hutterovi jsem stále v patách. Bloudí mezi červenými stavbami, uhýbá za vodním příkopem těsně před Poledníkovou bránou a slavný komplex budov z období dynastie Ming – ačkoli většina staveb je ve skutečnosti mnohem mladších – tak de facto obchází. Snažím se zapamatovat si, jak se sem z letiště dostat, abych to později popsal ve svém blogovém článku. Aby čtenáři cíl své cesty neobešli, přestože mně se zdá naprosto nepřehlédnutelný.

Pokračujeme.

Zbytečnou oklikou, podél pro mě exoticky vyhlížejících obchodů s potravinami, nakonec dojdeme zpět. Cestou na nás volají ve dveřích stojící prodavači. Usmívají se a mávají sladkostmi na špejlích.

Hutter je ignoruje.

Já také.

Vestibulem metra podejdeme několikaproudovou dálnici – opětovné rentgenování policií už ani skoro nevnímám – a zařadíme se do fronty čekající na další z řady kontrol. A především na vstup na náměstí Nebeského klidu. Těžko říct, jestli Hutter hledání Zakázaného města vzdal, nebo mu nakonec stačilo to málo, co viděl, v domnění, že viděl všechno podstatné.

Jsem mu v patách, když vykračuje skrz slavné náměstí o velikosti Vatikánu. Projdeme kolem hrdě vlajících rudých praporů lemujících západní cíp a přes lány volné plochy až k monumentálnímu kvádru Památníku Lidových hrdinů.

Jsem mu v patách, když obejde více než velkoryse pojatou bránu Zhengyang, vstoupí do slavné ulice Qianmen a nahlíží do výloh nespočetných restaurací lemovaných sochami s pohostinskou tematikou.

Ze spousty střech barevně zdobených domů visí řady červených lampionů. Na samém okraji ulice za širokou dřevěnou vstupní branou chvíli postáváme u dvoupatrové a nezvykle členité zelené budovy. V ní sídlí kavárna Starbucks. Rád bych si s někým popovídal o tom, jaký je tenhle dům symbol necitlivého mísení historie a moderního západu a že tu nemají úctu k vlastním památkám. Načež mi dochází, že v městě, kde žiju já, sídlí v secesní budově McDonald’s. Ale na kávu bych si dovnitř zaskočil.

Jenže Hutter tu postojí jen chvíli.

Čtvrť vypadá zhruba tak, jak jsem si představoval na základě fotek na internetu. Zkrátka podobně jako většina čínských čtvrtí kdekoli na světě, tedy i mimo území Číny. Jdeme širokým bulvárem dál, než se Hutter na delší čas zastaví před – i na místní poměry – křiklavě barevným domem. U toho stojí místo skulptury stolujících Asiatů socha žluté kachny. Chce Hutter dovnitř? Zdá se, že ano.

Otevřou se dveře a ven se vyvalí skupinka smějících se místních mužů v drahých oblecích s růžovými kravatami uvázanými kolem krků. Jeden něco křikne Hutterovým směrem, divoce gestikuluje a z očí ve smíchu přivřených se valí slzy. Než Hutter stačí zareagovat, skupinka už míří pryč a zůstává tu jen pach pečeného masa, jenž se spolu s hustým kouřem dostal dveřmi ven s nimi. V tu chvíli si Moritz návštěvu restaurace rozmyslí a svižným krokem mizí dál po hlavní třídě. Na chvíli nás oddělí jedna z všudypřítomných skupin lidí. Chlápek v béžové bundě si ucpe nosní dírku a vyfrkne hlen na ulici. „Po dělnicku“, jak se říká u nás.

Ať je mezi námi hlav, kolik chce, ta jeho pořád mezi ostatními svítí právě jako ta žlutá kachna v ulici plné kovově šedých sousoší. Na rušné třídě nás míjí skupinka dívek oblečená v různě barevných kimonech s květinovými vzory. Tváře mají všechny výrazně nalíčené, nabělené. Vypadají jako by právě vyšly z historického filmu. Nebo alespoň z jeho natáčení. Zvláštní. Nejspíš jdou z nějaké slavnosti, nikoho jiného jsem tu takhle tradičně vyšňořeného nepotkal. Moritz Hutter si, k mému překvapení, téhle skupinky vůbec nevšímá. Zapisuji si do paměti, že cíl mého sledování je vysazený na nohy, proto ho ženy v dlouhých šatech nechaly klidným, na rozdíl od těch na letišti. Těžko říct, jestli mi tahle informace k něčemu bude. Nicméně každý detail se někdy může hodit.

Jsem mu pořád v patách.

Profesionální.

Tichý.

Nikým nezpozorovaný.

Jako ninja.

Nebo spíš jako elitní zabiják Triády.

Tedy alespoň tomu do určité chvíle věřím. Přesně do té doby, než uhneme z hlavní třídy a – v o poznání méně reprezentativní a taky nesrovnatelně tišší a vylidněné úzké uličce – poblíž nevalně vyhlížejících veřejných záchodů mi kdosi přetáhne přes hlavu černý pytel.

Nastíním vám alespoň něco málo o tom, jak to u nás chodí.

Jako v každé zavedené firmě nejprve si nás vyhledá klient. Vlivný, bohatý a s dobrým důvodem se na nás obrátit. Alespoň tak nějak si to představuji. Klienty neznám. Není důvod. Vím jen, že málokdy pracujeme pro ryze soukromý sektor. Ale o tom někdy později…

Ve druhé fázi jistojistě dochází k zadání objednávky. K drobným korekcím představ klienta a doladění projektu jak k jeho spokojenosti, tak k proveditelnosti z naší strany. Jako v každé seriózní firmě je nutné, aby následné práce probíhaly co nejbezpečněji. Ideálně bez újmy pro zaměstnance firmy. Ne že by snad někomu záleželo na pěšácích, nebuďme naivní. Jenže každý drobný skandál může poškodit dobré jméno a roky poctivého budování renomé.

Pověst je vším.

Nevím, jaké další přípravné etapy následují, ale je nepochybné, že zahrnují hlubší analýzu klientova cíle. Vím jen, že jedna z fází je zaměřena na digitální otisk – tedy na vše, co po sobě cíl zanechává ve virtuálním prostoru. Sociální sítě především. Ale nejen. O prakticky každém, zdánlivě sebebezvýznamnějším člověku je možné najít na internetu řadu informací. Jejich nejzásadnější výběr dostanu k dispozici, včetně odkazu na fotografie, jež cíl se světem sám sdílel. Pak totiž přichází fáze, v níž se dostávám ke slovu.

Obdržím podklady k prostudování. Kde se cíl aktuálně nachází či kde by měl v nejbližších dnech trávit čas. Podobiznu si ponechat nesmím, ani mi není povoleno pořizovat jakékoli fotografie cíle, to je jasné. Stejně tak by bylo neodpustitelné nechat se naopak cílem sám vyfotografovat. V ideálním stavu se nemám nechat zvěčnit nikým, jenže něco takového je v dnešní vizuálně fotografické kultuře sociálních sítí a chytrých telefonů naprosto nemožné, máme-li se pohybovat v turisticky vytížených oblastech.

Navíc toto pravidlo obsahuje celou řadu výjimek. Totiž, pracují pro nás i více či méně známé tváře, přestože známé jen v online prostředí. Že je to risk? Ale prosím vás, internetových „celebrit“ je takové množství, až se z nich nakonec stávají ti nejanonymnější.

Ale mě se to netýká, což mi vyhovuje. Nejsem tak starý, nicméně v lecčem vyznávám starou školu a sociálním sítím se vyhýbám. Možná, že pod svícnem je největší tma, jak se říká. Nicméně se svícnem zhasnutým je podle mě tma ještě o něco hlubší.

Bezpečnost především. A byl bych sám proti sobě, kdybych jakákoli bezpečnostní nařízení porušoval. Navíc, já fotografie stejně nepořizuji téměř žádné, kromě několika málo nezbytných na blog, nedodá-li je místo mě někdo jiný… Ale to odbočuji.

Vše, co zjistím, předám v kódované řeči svým nadřízeným.

Někam mě vlečou. Dva páry silných rukou mě drží a popohání kupředu. Nevím, jestli má smysl křičet o pomoc. Tak nekřičím. Alespoň si zachovám důstojnost.

Tohle jsem zkrátka podělal.

Zabočíme vpravo, několik metrů pokračujeme rovně, i přes pytel ucítím vůni nějakého koření a veselý dívčí hlas cosi zavolá. Jeden z chlápků, co mě táhnou, čínsky odpoví. Majitelka prvního z hlasů se zasměje. Asi ten únos považuje za hru, nebo patří k nim.

Zabočíme opět vpravo a pak ještě vlevo.

Vstupujeme do budovy, ruce mě musí pustit, chodba je patrně příliš úzká.

Majitel rukou ví, že se nepokusím vůbec o nic, pokud jsem se dobrovolně nerozhodl zemřít nebo si přinejmenším nechat zlámat většinu kostí. Neodpustím si alespoň pár vět, které se pro tuhle situaci hodí: „Kdo sakra jste?“ a obligátní „To je nějaký omyl!“ Nikdo mi neodpoví, jak jinak. Ruce mě strkají nahoru po vrzajícím schodišti. Jedna z nich na chvíli zmizí pod mým kabátem a zašmátrá ve vnitřní kapse, odkud vyloví peněženku, cestovní pas, letenku.

O chvíli později si sedám – lépe řečeno jsem násilím posazen – na nepohodlnou židli a kdosi mi strhne pytel z hlavy. Přivážou mě k židli, bez toho by to přece nešlo.

Nemám čas se ani pořádně rozkoukat, moji pozornost si ihned začne vynucovat chlap sedící naproti mně za stolem. A i kdybych měl čas se zorientovat, v místnosti je příliš velká tma na to, abych zachytil podstatné detaily.

Moritz Hutter není jen tak někdo, dochází mi. A já jsem pěkně v hajzlu, napadá mě v návaznosti.

Ten muž vypadá skoro jako Moritz. Vážně. Jen pár detailů na jeho obličeji prozrazuje, že jde o jinou osobu.

„Takže, milej blogere,“ spustí anglicky s okázalou ironií v hlase. Nejspíš ví úplně všechno. „Tobě se líbí můj bratr?“

„Prosím?“ zeptám se zmateně.

„Ale no tak, tyhle hry pořád… kdo na to má mít čas? Ty určitě ne,“ pokračuje v odhalování trumfů a na stůl položí moji letenku a cestovní pas.

„Takže ještě jednou. Můj brácha se ti prostě jenom líbí, nebo tě někdo poslal?“

„Nevím, o čem mluvíte,“ stojím si za svým, ačkoli zrovna odvážně u toho nevypadám. Jenže si zachovávám zdravý rozum. Moje situace se teď už může jen zhoršit, tak proč tomu jít naproti? Blondýn se zhoupne na židli. Ta nepříjemně zavrzá a on na chvíli ztratí rovnováhu a s ní i vážnost. Kdosi za mnou se uchechtne. Bezpochyby tam stojí oba ti chlápci, co mě tak potupně sebrali a odvlekli sem.

„Moritz Hutter!“ vyštěkne blondýn výhrůžně. „Teď mi, ty hajzle, řekneš, kdo tě za nim poslal!“ Načež dostanu tvrdou ránu do zátylku od jednoho z mých průvodců na tohle temné místo čpící zatuchlým dřevem.

„Píšu blog,“ chabě se bráním. „Článek, jak nejlíp strávit jeden den v Pekingu. Co by turista neměl přehlédnout…“

„To určitě,“ přeruší mě netrpělivě Moritzův bratr. „A dostaneme se mezi doporučený podniky?“ dodá žoviálně a já si přestávám být jistý, co si o něm myslet. Jeho grimasy vypadají nevěrohodně, chování připomíná špatný výkon herce amatérského divadla. Tak raději mlčím. Stejně už všechno vědí, ne?

„Zeptám se tě znova, naposledy,“ pokračuje chlápek, přičemž si nasazuje úsměv padoucha ze šestákových filmů. „A pak to z tebe dostanem jinou cestou.“

Jeden z mužů, kteří stojí za mnou, mě obchází a vstupuje na scénu. Vypadá jako ochranka z nočního klubu. Tlustý a svalnatý zároveň, slušně oblečený a se znuděným výrazem. Jako by jím dával najevo, že rutinní násilí ho nudí, takové nemá šťávu. Jenže co se dá dělat, jednou si tuhle práci vybral.

Musím uznat, že by působil děsivě, i kdyby neměl v ruce kladivo. Ta jeho nezúčastněnost a ospalý výraz jsou nepříjemnější, než kdyby se v tom vyžíval.

Tentokrát neodpovídám proto, že jsem paralyzovaný hrůzou. Hromotluk napřahuje ruku a kladivo se vydává po trajektorii směrem k mým zubům.

Zavírám oči, strachy se málem rozbrečím a pozvracím, ovšem rána samozřejmě nepřichází.

Když to trvá příliš dlouho, zase oči otevírám.

„Po dobrým to teda nepůjde?“ ptá se znova chlápek. Snaží se působit, jako by mi dával poslední šanci, ale teď už jsem ho prokouknul. Tedy doufám.

Nemá na to.

Jen vyhrožuje.

Ve všem až úzkostlivě detailní, a přitom do jednoho tak špatní herci. Měl bych využít situace, ale zároveň si musím dát pozor, abych zbytečně neprovokoval. Jeden nikdy neví.

„Co přesně by mělo jít jinou cestou?“ neodpustím si ironický tón. „Naučit tady tuhle gorilu použít kladivo?“

„Neser,“ šeptne gorila výhrůžně ledovým hlasem. A v tom jediném proneseném slově bezpečně poznám silný ruský přízvuk. Jak jinak. Ruský bijec s rukama jako dvě lopaty, není to klišé? Ačkoli i přes to… Konečně tu někdo promluvil způsobem, který nahání hrůzu.

„Kdo, ksakru, jste?“ osmělím se nakonec.

„Ach, já nezdvořák,“ pokouší se blonďák o teatrální tón a máchá rukama, přičemž ještě více poodhaluje, jak příšerné je jeho herecké nadání. „Mé jméno je Otto Hutter. Na tvoje se ptát nemusím, stejně už nebudeš dlouho naživu.“

„Neměl jste spíš říct, že už ho stejně znáte?“ rýpnu si. „Mrkněte do scénáře, nebo zavolejte nápovědu. Ta replika o smrti měla podle mě přijít až za chvíli. A já bych pak měl říct něco o nacistech a drsňácky vás poslat zpátky do Berlína.“ Otto vyletí ze židle, až za ním spadne do prachu na podlaze. Obejde stůl a ksicht mi vrazí skoro až do obličeje.

„Hele ho, chytráka jednoho. Tady si někdo myslí, že má smysl pro humor, co?“

„Ano,“ přikývnu. „A k tomu herecký talent. Ale ani za jedno bych mu nezatleskal.“

Otto se usměje a odtáhne se. Pak se na chvíli zarazí a mírněji, tónem, skoro jako by chtěl ukázat, jak přátelský chlapík to je, dodá: „A na vtipy o nacistech jsme tady citlivý. Mimo jiné, pocházíme s bratrem z Barthu… To je městečko u moře, až na severu Německa. Máme to blíž do Kodaně než do Berlína,“ rozkecá se, jako kdyby cokoli z toho bylo nějak relevantní. Pak se zarazí a mezi námi se rozhostí přinejmenším rozpačité ticho.

„Já myslím, že to stačilo,“ zvolá najednou, jako by oslovoval neviditelného režiséra. „Jak mu šlo sledování?“ ptá se kamsi do éteru.

Z onoho kamsi, kam přes šero v místnosti nevidím, se ozve povědomý hlas.

„Myslím, že talent má. Ale je ziemlich nápadný.“

Moritz Hutter vychází ze stínu. „Párkrát jsem na něj musel počkat, abych mu neutekl… Ale uznávám, že když jsem… vor dem Flughafen rauchte… kouřil před letištěm, netušil jsem, že je pořád poblíž a sleduje mě. To nebylo na nováčka špatné,“ pokračuje v hodnocení. „Jak už jsem říkal, chyby byly. Aber nichts, co by nespravilo pár týdnů výcviku.“ Povzbudivě se na mě usměje a mně celá tahle šaškárna dochází.

„A teď vstávej, odvezeme tě,“ pokračuje už směrem ke mně, načež mi osobně začne uvolňovat provaz, jímž jsem dosud utažený k opěradlu židle. Sundá ho a hodí přede mě.

Provaz dopadne na zem. Není to provaz, je to had, hýbe se, kroutí, zvedá ke mně hlavu. Vyskočím ze židle, ohlédnu se po ostatních. Bratři mě zkoumavě pozorují, jedna z goril se rýpe v zubech, druhá škrábe na zadku. Nikdo se nechová úměrně k tomu, že na zemi se objevila jedovatá kobra. Když se na hada podívám podruhé… je to zase jenom provaz. Co to má znamenat? Nikdy jsem přece netrpěl na halucinace. Nejspíš je to únavou, stresem, časovým posunem a taky bych se měl nečeho najíst.

„Alles v pohodě?“

„Jo. Jasně, že jo.“

Celé tohle trapné divadlo a nekonečný let do Číny jen pro nějakou pitomou hru. Aby si ověřili, jestli se při prvních problémech nepodělám a neprásknu i to, co nevím. To jsme mohli rovnou sfouknout v Budapešti. Když už jsem se trmácel do Pekingu, raději bych trávil čas něčím jiným než mizernou německou performancí.

„Proč to celý vypadalo jak ze seriálu Walker Texas Ranger?“ neodpustím si, když o dvě minuty později s Moritzem sestupujeme po schodišti. Hutter zazáří jako malý kluk.

„Walker Texas Ranger! To je dobrý! Das ist sehr gut! A kterou epizodu ti to připomnělo?“ Nepostřehl, že to míním jako urážku.

Taky dobře.

„Ehm, nevím. Střílel jsem od boku,“ přiznávám. Moritz Hutter viditelně posmutní.

„Ach. Macht nichts. Vlastně by to časem mělo spíš připomínat scénu z xXx, víš? Tu z Kolumbie, s bráchou ji zbožňujeme. Ale musíme na tom ještě zapracovat. Mačetu od krve, přivázat vyslýchanýho an den Händen… za ruce ke stropu…“

Ačkoli do odletu zbývá skoro ještě půl dne, starší z bratrů mě chce odvézt rovnou zpátky na letiště.

„Nemůžu si ještě radši projít město?“ ptám se, sotva sedneme do auta a Moritz mi sděluje svůj záměr.

„Ne,“ odpovídá s pověstnou německy kamennou tváří. „Aspoň budeš moct věrohodně napsat do článku, jak se dá trávit na letišti čas. Kdyby někdo během přestupu neměl chuť vidět Peking,“ zasměje se. Tomuhle vtipu asi nerozumím.

Zbytek cesty většinou mlčíme. Až když najíždíme na vyvýšenou silnici pomalu klesající dolů k letišti, zeptám se na to, co mě napadlo už před chvílí.

„Moritz Hutter a Otto Hutter… to nejsou pravý jména, že ne?“

Moritz se jenom ušklíbne.

Chvíli je zase ticho.

„Ale bratři jste,“ pokračuju.

„Jo. To jo,“ pokrčí rameny. „Jsme na místě.“

„Mám ještě jednu otázku,“ zarazím se s rukou na klice dveří auta.

„Was ist los?“ zvedne Moritz obočí. Tentokrát se ani neopraví do angličtiny, ale to není nutné. S němčinou jsem obeznámen alespoň natolik, abych téhle otázce rozuměl.

„Kousek od brány Nebeskýho klidu… viděl jsem divnýho chlápka. Sledoval mě.“

Moritz Hutter se nevěrohodně zasměje. „Myslíš, že tu sleduje každý každýho? To se zdá první den v Číně leckomu, ale je to jen výsledek předsudků, nic jinýho,“ vytáhne ze sebe naučeně znějící odpověď a posunkem mi naznačí, abych vypadnul.

„Vysoký chlápek, dlouhý vlasy, měl psa a tvářil se jako svatej před umučením,“ vychrlím.

Moritz Hutter se zarazí a pak řekne: „Der Kontrolleur.“

„Takže jsem měl pravdu,“ usměju se, ale tak nějak nejistě, neboť Hutterův výraz mi za pravdu zrovna nedává.

„Ne tak docela,“ nepotvrdí ani nevyvrátí mou domněnku. „Nikdo z nás neví, kdy a kde se kontrolor objeví. Ani co přesně kontroluje nebo komu co hlásí. Prý si nechá říkat Rochus.“

„Co je to za divný jméno?“

„Ich habe keine Ahnung. S bráchou jsme ho jeden čas hledali, ptali jsme se všech a pídili se, co je zač. Jenže hrabat se ve věcech, do kterých ti nic není, se nedoporučuje. Jestli někdo ví, wer ten chlápek ist, nebo alespoň z jaký pochází země, nikdo ti to neřekne.“ Nevěřím mu, ani on není dobrý herec.

„Jako nějaká mytická postava,“ ušklíbnu se.

„Jo, někteří dokonce tvrdí, že ho viděli téměř ve stejnou chvíli, kdy ho jiný lidi zahlídli o stovky kilometrů dál,“ odpoví.

„Jasný, hororová klasika,“ nenechám si to líbit. Moritz Hutter už na to neřekne nic.

Než vystoupím, znovu mi připomene článek o letišti. Naposledy se zasměje, a než stačím jakkoli zareagovat, zmizí. O čem bych tak v článku mohl psát? Myslí to vůbec vážně? Můžu napsat o tom, že čas se dá zabít častým vycházením na nepříliš čerstvý vzduch nebo cigaretu a užívat si donekonečna opakované testování na drogy nebo výbušniny, nebo na co to vlastně je… Nebo že si můžete sednout k jednomu z umělých jezírek a třeba si číst knížku. Ale to můžete kdekoli. Nebo se můžete donekonečna procházet rozlehlou třípatrovou letištní halou.

Z nudy jsem strávil hodinu studováním interaktivního plánku na šedostříbrném automatu v nejvyšším patře. Ten aspoň uměl anglicky, takže v tom chaosu jsem ho nakonec začal považovat za jediného příčetného na celém třetím terminálu pekingského letiště. Pojmenoval jsem ho Charlie a vyfotil si ho, což asi stačí jako důkaz neblahého vlivu celé té hutterovské šarády na duševní zdraví.

Nebo můžete rovnou projít letištní kontrolou a zalézt si do uvnitř vystavěné dřevěné napodobeniny čínského chrámu. V jezírku kolem něj sledovat ladně plující zlaté, červené, bílé a černé ryby. To nakonec udělám až chvíli před odletem, mezi ryby si pro štěstí hodím několik drobných mincí s pruhovaně šrafovanými číslicemi… Nebo se dá taky zabíjet čas využíváním letištní WiFi, ačkoli internet je tu cenzurovaný. Čtenáře by nejspíš zajímalo ze všeho nejvíc, že třeba na Instagram a Facebook tu můžou zapomenout… Později docházím k závěru, že přesně tohle do článku napíšu, ať už si ze mě Hutter střílel, nebo ne.

Říkal jsem, že tuhle firmu řídí profesionálové? Nenechte se zmást, Moritz Hutter a jeho mladší bratr Otto by sice někdy realitu raději upravili podle hollywoodských scenáristů, ale jinak jsou to lidé na svém místě. Šéfové moc dobře vědí, proč zrovna oni dva zastávají pozice, jaké zastávají. Jejich svéráznou představu o chodu personálního oddělení nechme stranou.

Až do odletu se nestane téměř nic, co by stálo za zaznamenání. Jen v čase mezi 20:09 a 20:18 – pořád koukám na hodinky, už se opravdu nudím – se mi zdá, jako kdybych za velkou hliněnou středověkou – či pseudostředověkou – nádobou v letištní hale několikrát, ale pokaždé jen na vteřinu, zahlédl toho dlouhána se psem. Nicméně to je nesmysl, nejspíš už si únava vybírá svou daň.

Když večer projdu nezbytnými kontrolami – při nichž mi mimo jiné zabaví všechny zapalovače, což mě trochu rozladí – sednu si v hale s výhledem na příletovou dráhu a srkám z buclaté pozlacené plechovky podezřele levný a jakoby naředěný Redbull z automatu, k němu konečně přikusuju sendvič. Obchody jsou dávno zavřené, místo tiché a skoro prázdné, jen u jedné brány se shromažďují cestující.

Zbylé jüany utrácím za další napodobeniny Redbullu. Nechci spát, ačkoli vím, že bych měl. Nedokázal jsem to vysvětlit tenkrát a nedokázal bych to vysvětlit ani později, ale propadl jsem panickému strachu, že by se na zpáteční cestě vrátil sen o kočce a Belgii… Tou dobou jsem samozřejmě ještě netušil, že o necelý rok později se podívám do Pekingu znovu. Tentokrát skutečně jen při přestupu, během letu do Austrálie, kde se nakonec tolik věcí změní. Jen podstata oněch snů tak úplně ne.

//Zelená země

„Udělal jsi nejhorší rozhodnutí mýho života!“

– Z FILMU JE TŘEBA ZABÍT BONA (KILLING BONO, 2011, REŽIE NICK HAMM)

Doma se zdržím jen dva dny, pak obdržím další instrukce. A tak začne můj výcvik. Ještě jako úplný zelenáč, zmatený a nezkušený, vydám se do jednoho ze států, kterým autoři turistických průvodců rádi dávají přídomek „zelená země“. Pokud nevíte, o které státy jde, jedním z nich je Nový Zéland. Já zamířil do toho druhého. Hutter mě poslal do Irska.

Letištní koridory lemují plakáty s výjevy z irských legend. Svatý Patrik vyhání ze země hady. V pozadí na zelené pláni se nesmyslně vyjímá nejnovější model Škodovky, dávno ovládané Němci, stejně jako jimi teď budu podle všeho ovládán i já. Podle hesla na plakátu hady z Irska vyhnalo auto původně české výroby. Dvojsmyslné použití slova „drove“.

Někdo se zase jednou pokusil propojit mýty a současnost.

Bleskne mi hlavou: Nebyl nějaký had i v tom snu o Atomiu? Možná. Určitě. Ale co tam dělal? Netuším. A pak ten had v Pekingu, o kterém jsem měl vidiny, že se v něj změnil kus lana…

Vstupuju do další prosklené haly.

Prší.

Okna pokrývají kapky tak hustě, že skoro není vidět, co se za sklem děje. Jak to venku vůbec vypadá. Ale to mě nepřekvapuje ani trochu, takhle nějak jsem si počasí v Irsku zkrátka představoval.

V kapse mi zavibruje zpráva. Vylovím telefon. Irena. Holka původem z Polska, která mi tuhle práci dohodila. Myslím, že hlavně proto, že se jí z nějakého důvodu líbím. Není mi nesympatická. V obličeji vypadá trošku jako francouzská herečka židovského původu Anouk Aimeé, kterou znám z Felliniho filmů. Vždycky se mi líbily tyhle nezaměnitelné obličeje. Případný vztah mezi námi by byl de facto košer, i když na tom příliš nezáleží, nejsem věřící a krev mám po otci.

Ale k Ireně… Měsíc nazpátek jsem ztratil práci. Psal jsem pro regionální deník, jenže jsem se často pozdě vracel z výletů do zahraničí a zaměstnavateli došla trpělivost.

Večer poté jsme s touhle holkou s nosem, jaký mají hlavně Francouzky, seděli v kavárně a já si prachobyčejně stěžoval na tu nespravedlnost.

„Možná bych ti mohla pomoct,“ usmála se koketně. „Strejda Henryk dělá ředitele… nebo něco takovýho… v jedný cestovce, mohla bych se zeptat na místo. Nedávno se zmínil, že budou zakládat nějaký blog o cestování.“

„Myslel jsem, že strejda Henryk vlastní fotbalový klub, nebo tak něco… a vůbec, co bych dělal v cestovce?“

„Strejda Henryk vlastní leccos,“ zasmála se, jako bych se divil něčemu naprosto normálnímu. „A co bys dělal, nevím, jen mě to tak napadlo,“ pokrčila rameny a ještě dlouho jsem se nemohl zbavit pocitu, že věděla víc, než mi byla ochotná přiznat. „Třeba bys psal reportáže jako Jacek London.“ Neopravoval jsem ji. Myslím, že jména komolila do polských tvarů schválně a bavila se tím.

Bral jsem to jako obvyklé prázdné tlachání, ale i tak jsem ji požádal, aby se strýce optala. Neměl jsem přece co ztratit. Brzy nato jsem skutečně dostal nabídku psát blog.

A později jsem se měl dovědět, že o blog vůbec nejde. A taky se sejít s jejím strýcem, podnikatelem ověšeným zlatem jak ve východoevropském filmu, který mi jen tak mezi řečí oznámil, že jeho neteř neví, o jakou práci ve skutečnosti jde. A že pokud se to dozví, mohlo by se mi něco stát. A podobně taktním způsobem se zeptal, jestli s ní náhodou něco nemám. Řekl jsem popravdě, že ne. Z nějakého důvodu se zdál být spíš zklamaný.

Přiznám, že dlouho jsem se nerozmýšlel, jestli tu práci vzít. Tedy po tom, co mi došlo, že to celé není žert. Ale otázka, jak je možné, že mi s takovým stoickým klidem Henryk Żuławski nabídl takhle zvláštní zaměstnání, přestože jsem byl doporučený jako bloger, mi hlavou pochopitelně vrtala. Zeptal jsem se ho. A s podobným klidem, s jakým mi práci nabídl, mi Henryk Żuławski prostě oznámil, že mě samozřejmě už déle sledují. A vědí dost na to, aby jim bylo jasné, že se pro tuhle práci hodím. A že ji přijmu. Měl pravdu. Samozřejmost, s jakou jsem se k téhle zvláštní firmě připojil, nakonec nejspíš překvapila víc mě samého než jeho.

V tu chvíli mi ještě nedošlo, kolik zdánlivých náhod se sešlo zcela kontrolovaně, jen abych dostal tuhle nabídku v pravý čas.

Nestalo se náhodou, že jsem zrovna teď přišel o svou předchozí práci.

Nestalo se náhodou, že Henryk se svojí neteře vyptával a nenápadně ji ponoukal, aby se mi zmínila o místě blogera.

Asi nebyla náhoda ani to, že své minulé místo jsem dostal právě ve východočeském San Piegu, jak město překřtila nejslavnější místní kapela.

Jenže o tom jsem v tuhle chvíli ještě příliš nepřemýšlel.

„Jsi ve městě? “ píše teď Irena ve zprávě.

„Jo, ale v úplně jiným ,“ odpovím a zase strčím telefon do kapsy.

Když se konečně se svým nemožně velkým kufrem vymotám z letiště, zapálím si venku před Terminálem 1 cigaretu.

Jen proto, abych ji po třech potáhnutích úplně promočenou zahodil, vrátil se dovnitř a šel si k přepážce zařídit Leap Card, týdenní jízdenku se symbolem skákající žáby. Ve frontě ještě rychle prozkoumám mapku, jak daleko že se s ní dostanu. Základní detaily. Na sever se dá městským vlakem dojet až do městečka Howth, případně jiným vlakem do Malahide. Na jih do Bray, irsky Bré, některými vlaky ještě o stanici dál, do Greystones. Tohle všechno beztak přijde do článku.

Zatímco čekám, dostávám další zprávu od Ireny.

„Vážně? Ani jsi mi nenapsal, jak dopadl pohovor v té cestovce. Člověk ti pomáhá, a to je mi vděk .“ Než stačím odpovědět, fronta postoupí. U mladé sympatické černošky si pořizuji svoji první Leap Card a na Irenu na chvíli zapomenu. Myslím teď na praktičtější záležitosti. Třeba na to, že když mě sem poslali bez přípravy a poté, co mě vláčeli zbůhdarma přes půl planety tam a zpět, neměl jsem ani dost času se doma v Česku podívat po redukci do zásuvek, abych si vůbec mohl nabít telefon. S evropskou ani s asijskou koncovkou tu nepochodím.

O chvíli později se vracím do deště, kufr na sedřených kolečkách za mnou poskakuje. Pod kabátem se začínám potit, protože navzdory silnému dešti je překvapivě teplo. Otírám si rukávem oči a konečně se trochu rozhlížím. Přechod přes silnici u letištní haly nikde není. Alespoň ne v dohledu. Možná bych měl ještě chvíli zastavit pod střechou a odpovědět na zprávu Ireně, napadne mě. Ne, mám tu práci, napomenu sám sebe… Vytáhnu svůj smartphone a zkontroluji mapu. Nejdřív musím najít zastávku a s ní i správný autobus. Někde pak přestoupit. Nic složitého.

Nějakou dobu tu bloudím mezi nástupišti, tam a zpět přebíhám silnici bez přechodů, kabát pomalu vzdává marnou snahu udržet mě v suchu. Barva měkkého kufru se sáním vody mění ze světle červené v podstatně tmavší barvu krve. Hlavou mi zase bleskne divná vize.

Voda barvy krve tě poslouchá, zařve mi v hlavě neznámý hlas, až nadskočím.

Měl bych si možná sehnat neurologa.

Kolem se prosmýkne skupinka norsky halasících turistů, která nejspíš přesně ví, kam jít. Nejsměšnější na celé situaci je, že dokud jsem nespoléhal na mobilní navigaci, nikdy se mi nepodařilo se takhle pitomě ztratit.

Podívám se na hodinky. Můj autobus už je dávno pryč. I ten druhý a za chvíli i třetí, záložní. A já pořád netuším, odkud má ksakru jet. Podle mapy v mobilní aplikaci stojím na správném místě, jenže – taky podle ní – stojím před pár desítky metrů vzdáleným Terminálem 2. Na displeji se objevuje další zpráva.

„Tak jak dopadl ten pohovor? “

Sakra, teď nemám čas. Nahlas zakleju.

Táhnu těžký kufr zpět, přeběhnu několik silnic. Začíná se stmívat, najednou nečekaně rychle. Proudy vody mi stékají z vlasů do čela i pod límec kabátu. Doběhnu před druhý terminál a mapa mi v tu chvíli tvrdí, že stojím kdesi uprostřed letiště. Takhle by to nešlo.

„Excuse me!“ oslovím chlápka stojícího na nejbližší zastávce.

„Aye?“ vyplivne na mě s nezaměnitelným irským přízvukem.

Nepokouším se ho napodobit, tak se ho ptám svojí středoevropsky znící angličtinou: „Odkud jezdí autobus číslo šestnáct?“

Chlápek na to neřekne nic, jen ukáže na tabuli nad sebou. Samozřejmě. Příprava, příprava, příprava. Nikdy to nepodcenit a zásadně nespoléhat na technologie.

Uplyne víc než dvě hodiny od příletu, když se s těžkým a mokrým kufrem soukám do žluto-modrého patrového autobusu a vyrážím směrem do centra Dublinu. Plácnu sebou do modře potažené sedačky a konečně odpovím Ireně.

„Pohovor dopadl skvěle. Poslali mě do Irska, chtějí sérii článků ).“

Odpověď přijde téměř obratem.

„Gratuluju! Takže plno práce? Říkala jsem si, proč se celý týden neozýváš .“ Hele ji, a já myslel, že se ještě chvíli budeme tvářit jen jako kamarádi. „Ale aspoň napsat jsi mohl.“

Jo, to jsem mohl, má pravdu. Ale je fakt, že od doby, co jsme se viděli naposled, jsem se jí spíš vyhýbal. Dva dny před odjezdem na pohovor do Budapešti jsme až moc popíjeli, a tak nějak málem skončili v posteli. Nakonec k ničemu velkému nedošlo a po troše vzájemného osahávání jsme to nechali být. Myslím, že je to dobře. Pro oba.

Autobus po čtyřiceti minutách zastavuje a já musím zase do deště.

V obou botách si táhnu soukromá jezírka, zatímco procházím noční vylidněnou Blessington Street neboli – jak bylo psáno na ukazateli i v irštině – Sráid Bhaile Coimín. Ulicí sestávající ze dvou neprostupných řad tří- až čtyřpatrových cihlových domků bez omítnutí, zato s různě barevnými dveřmi, nad nimiž se bez výjimky klene prosklený oblouk. Musím si tenhle detail pamatovat na blog a zjistit si víc o smyslu té barevnosti, napadá mě. Bez autentických maličkostí je mé krytí průhledné jak výlohy amsterdamské čtvrti pochybné lásky…

Pokračuji dál a míjím zastávky autobusů. Ty mají většinou podobu žluté tyče vertikálně vyčnívající z chodníku, na jejímž konci se pokouší poutat pozornost emblém s logem dopravního podniku, nápis „BUS“ a čtyřmístný kód zastávky. Žádný název ani jízdní řád. Jak pravil chytrý Google, ani místní se tu většinou v hromadné dopravě mimo centrum příliš nevyznají. U mojí zastávky naštěstí stojí čtyřřádková světelná tabule ukazující nejbližší odjezdy, které co chvíli přeblikávají z angličtiny do irštiny a zpět.

Přestává pršet.

O deset minut později se cpu do přeplněného autobusu. Zavřou se dveře a číslo 38 vyrazí. Potupně lovím z vlhké kapsy telefon, pokouším se utřít displej a na mapě sleduji, jak se autobus po vyznačené dráze sune směrem k cíli. Cestující se mačkají jeden na druhého a řidič, sedící metr přede mnou, se baví s náhodnou partou lidí, na které při každém přibrzdění téměř upadnu.

Za okny je úplná tma, hlášení zastávek se neozývá, bez mapy bych neměl jedinou indicii jak poznat, že jsem na místě. Ale podle té je výstupní zastávka ještě daleko.

Konečně tedy odpovím Ireně: „Promiň, nevěděl jsem, kam dřív skočit.“ Na chvíli se zamyslím, přidám emotikon s polibkem, který poslala ona, hned ho ale zase smažu. A pak místo něj dopíšu: „Škoda, že teď budu pryč delší dobu. Rád bych někam zašel .“ Není to ode mě fér, to ani trochu. Ale dokud se sám nerozhodnu, co vlastně chci, nezní flirt na bezpečnou vzdálenost jako špatný nápad.

Nakonec se mi podaří vystoupit na správném předměstí (po vzoru místních při výstupu poděkuji řidiči, viz blog, seriál článků Slušné chování v různých zemích, na co si dát pozor) a dorazit do čtvrti jménem Littlepace. Celá čtvrť, vedlejší uličky, slepé ulice ústící z parku, kroutící se všemožnými směry nebo obíhající blok domů, všechno jeden barák jako druhý. Bez různě barevných dveří. Dvojdomky, z boků bíle omítnuté, zepředu jen červené cihly. Patro a přízemí.

Mezi jednotlivými domy úzký průchod na malou zahradu za stavbou, přehrazený brankou. Když jsem naposled kontroloval mapu, jestli jsem tu správně, zahlédl jsem začátek přijaté zprávy: „Naposled to bylo moc fajn…“ Víc se v náhledu přečíst nedalo. Konečně najdu správný dům a zazvoním.

Otevře mi vysmátá korpulentní dáma.

„Už jsem si myslela, že nepřijedeš,“ konstatuje, nebo řekne aspoň něco podobného. Všechno, co jsem si myslel, že vím o akcentech, teď vzalo za své. Rozuměl jsem zhruba dvěma slovům, zbytek jsem si víceméně odvodil. Mluví snad irsky? Ne, určitě ne, je to angličtina. Irština zní jinak. Ačkoli těžko říct, co všechno člověk může slyšet v jazyce, kterému vůbec nerozumí. Cestou sem jsme míjeli zastávku Our Lady’s Church a následné ohlášení jejího názvu v irštině mi znělo, jako kdyby se z reproduktoru ozvalo „Uglish Women“. Zajímavě mi to kontrastovalo s informací, že referendum o zrušení zákona o blasfemii má proběhnout teprve za několik týdnů.

„Autobus měl zpoždění,“ zalžu chabě.

„Jo. Doprava je tu strašná,“ mávne moje nová domácí rukou, jako že tomu rozumí.

Moje hostitelka se jmenuje Kate a usadí mě k jídelnímu stolu.

Zapálí cigaretu a přistrčí mi druhý popelník.

Zapálím si tedy taky.

„Moc toho nenamluvíš, co?“ zeptá se u druhé cigarety.

„Dlouhá cesta. Jsem unavený.“

Přikývne a naznačí, abych ji následoval. Z jídelny projdeme prosklenými dveřmi na zahradu za domem. Na konci, vlastně jen pár kroků od domu, stojí dřevěná bouda o jediné místnosti, zato však s malou terasou: Dvě zahradní křesla a stolek s popelníkem se tam vejdou jen taktak. Kate mi dává klíče od boudy a s nimi instrukce, že záchod a koupelnu najdu v domě, v mezipatře.

Loučíme se, vcházím do zahradní boudy a konečně sundávám mokré oblečení.

Tři nepřečtené zprávy od Ireny. Začátek první už jsem viděl: „Naposled to bylo moc fajn… a málem bylo ještě víc . Ale pak ses vypařil.“ Nejsem si úplně jistý, jestli jde víc o výčitku, nebo laškovné rýpnutí. Druhá zpráva je výmluvnější: „Tak jsem myslela, že to brzo napravíme “. A třetí už je téměř zoufalá: „To jsem přehnala, co? Neměla jsem ti tohle psát .“ Chvíli si pohrávám s myšlenkou, že bych jí na to odpověděl nějakou necudnost a uvidíme, kam to povede.

Nejprve práce. Nějakou dobu na telefonu googlím všelijaké zajímavosti o Dublinu, jeden nikdy neví. Když se dostanu až k politickým otázkám, přečtu si jen něco málo o aktuálních prezidentských volbách a raději jdu konečně spát. Odpovědět Ireně už nemám sílu.

Tak ráno, pomyslím si.

Jenže ráno budu mít úplně jiné starosti.

/ République française /

/ Sicilia /

//Sto šestnáct milionů

„Paříž je pro milovníky. Možná proto jsem v ní strávil jen pětatřicet minut.“

– Z FILMU SABRINA (SABRINA, 1954, REŽIE BILLY WILDER)

Ne že by Paříž nebyla krásná. To údajně nejromantičtější město na světě, přeplněný malebnýma kavárnama na každým kroku, s bouquinistama lemujícíma pobřeží Seiny a otevírajícíma zívající ústa svých kovových antiků pro ranní turisty. Se svou Avenue des Champs-Élysées, na který noční kolony aut svítí jako diamantový a rubínový náhrdelník. A samozřejmě i se vším, co se pod tímhle pozlátkem skrývá, od bezdomovců až po nevzhledný kilometry sídlišť na okraji města, kde ve skutečnosti žije většina Pařížanů, pro který je tohle město betonová špína a centrum jen turistická lež. Jako je to ostatně v každým městě, do kterýho se hrnou davy, aby se podívaly na život jako v zoo a uspěchaně si odvezly pár vzpomínek na něco, co tu ve skutečnosti nikdy ani neprožily. Paříž za to, jakýma očima jsem ji viděla, vlastně vůbec nemůže. Nemůže ani za to, že bylo vedro a poblíž prakticky každý zajímavý památky vzduch těžknul nepříjemným a silným odérem moči, že kdykoli si vzpomenu na Paříž, cítím – bez pardónu – chcanky.

Dalo by se říct, že Paříž sama za to může ze všeho nejmíň, ale zároveň může za to, že je taková, jaká je, láká davy turistů a všechno, co je na ní krásný, vinou právě tý krásy zaniká a ztrácí se, a stejně tak se dá říct, že Paříž může a nemůže za všechno, co se dělo později. Ale dobře, pěkně od začátku…

Sama bych se pro to nejspíš nerozhodla.

Myslím, že je to především vina filmů a knížek, takových těch blábolů o sebepoznání, co do vás pořád tlučou, že se to tak má.

Všichni si myslíme, že nás nijak neovlivní, ale to jsou kecy, je to vlastně sranda, že všechno, co se mělo nakonec dít, je v mým případě výsledek mediální a pop-kulturní masáže. Kdybych tenkrát dostudovala tu sociologii, mohla jsem o tom něco napsat, jenže kdybych jí dostudovala, neměla bych o čem psát, protože tohle by se nejspíš nestalo, ale kdo ví.

Tak jako tak, podlehla jsem, a když se všechno rozpadlo, prostě jsem sbalila kufr a vyrazila na cesty.

Teda až po tom, co jsem si vyslechla mámu a kámošky a vůbec všechny kolem a to jejich „samotná holka na cestě, vždyť to je nebezpečný“ a taky „přestaň blbnout, najdi si chlapa na nezávazný vyřádění a pak se usadíš a bude to dobrý“.

Tu druhou věc říkají jen ty hloupý kámošky, většinou rozvedený s nějakým hajzlem a samy s jejich společnýma dětma, ale zato bez pravidelnýho placení alimentů. Nebo ve vězení vlastního bytu se šmejdem, co je mlátí, psychicky ždímá a postupně dělá z fajn a sebevědomých holek ubrečený slípky, neschopný dostat se z toxickýho vztahu. Nebo jsou to naopak mrchy ve šťastným vztahu s nic netušícím paroháčem. Kámošky, se kterýma se stejně už dávno ani nepotkávám. Zhruba od doby, kdy jsme si každá našla nějakou vážnější známost.

Většina z těch holek už má děti, a tím pádem naopak nemá čas, akorát si občas napíšeme nebo zavoláme a slíbíme si, že se uvidíme, nikdy z toho nic není, takže se dá říct, že už dávno žádný kámošky vlastně ani nemám. Každopádně, málokterá z těch holek má normální vztah, zatímco já si fakt myslela, že já jo. Bože, jak jsem jen byla naivní. Protože jestli můj poslední vztah byl normální, tak to díky, stačilo, nemám zájem.

Nakonec mě nejvíc pochopily holky, co kdysi bývaly fajn, ale teď jsou děsně duchovní, ezoterický, s otevřeným třetím okem a pročištěnýma čakrama. Nevymlouvala jsem jim představu, že se vydávám na cesty, abych hledala sama sebe, nevymlouvala jsem jim ani jiný bláboly, co znají ze svých poloezoterických knížek a filmů, kterýma sice pohrdám, ale jsem si čím dál víc jistá, že jsem jim na to taky skočila.

Nevymlouvala jsem jim ani iluze, že budu na cestách hlavně jíst, meditovat a souložit s každým samozvaným guru, abych se pak mohla vrátit a kázat každýmu na potkání o duchovních cestách a mystických zážitcích, nic z toho jsem ale neměla v plánu. Prostě jsem si chtěla pročistit hlavu, udělat něco, co by s mým ex nešlo. Sama odjet, sama se vrátit a rozhodně si s nikým nic nezačínat, nejsem blbá, abych se vyspala s každým frajírkem, co nabaluje turistky na svůj cizokrajný šarm, hraje si na gentlemana nebo romantika okouzlenýho mojí údajnou východoevropskou… nebo prostě pro ně exotickou… krásou, a přitom má doma tři děti, manželku a na památku vám nechá přinejlepším kapavku.

Chci poznat svět, protože pro mýho ex byl problém jen si dojet do vedlejšího města na nákup a já kvůli němu až moc dlouho hnila ve vesnici rozložený podél silnice na Kolín. O tom, že si vyjedeme někam na dovolenou, pořád kecal a kecal a nic z toho, ani v blbým Chorvatsku jsme v létě nebyli. K čemu taky k moři, když máme poblíž rybník?

Než jsme se poznali, pořád jsem někam chodila, jezdila a tak. Jenže, jak už to tak bývá, vzdala jsem se a neřešila to. Tak jsem seděla doma na zadku a koukala s ním na filmy a seriály. Když jsem přišla třeba s nápadem, že bychom si mohli zajet do Amsterdamu, spustil přednášku o tom, jak je to strašný město. Tam se jezdí akorát hulit tráva a (jeho slovy) prcat děvky a na takovýhle místo není zvědavý. Navíc ho prý celý obsadili muslimové (při těch slovech se na mě zkoumavě díval, asi jestli na to nějak zareaguju, nechala jsem to být, vždyť ani můj děda nebyl ve skutečnosti muslim, nebo to přinejmenším nebral dvakrát vážně) a kvůli tomu v podstatě zrušili Vánoce, nikde ve městě nesmí stát vánoční stromek, žádný ozdoby, nikde neuslyšíš vánoční písničky a tak, jako kdyby tam prostě byl normální den, protože, jak říkal, muslimáci (strašně rád používal tohle slovo) si vydupali, že Vánoce je jako křesťanský svátky uráží. Zkrátka brzo jsem se přestala pokoušet ho k jakýkoli cestě přemluvit, za ty kecy mi to nestálo, zvlášť když jsme stejně pak nikam nikdy nejeli. A kdybych chtěla jet sama, nebo s někým jiným? To by se úplně zbláznil. Nahlas to nikdy neřekl, ale trpěl chorobnou představou, že jak mě ztratí z dohledu, nechám se ojet rovnou od pěti chlapů současně.

Kretén.

Jenže teď, teď se můžu znova nadechnout a zase žít. Chci roztáhnout křídla, ne nohy. A je mi nakonec jedno, že bývalý kámošky ani můj ex by mi tohle nevěřili.

Sedím v autobusu do Paříže. Města, kterýmu všichni do zblbnutí přezdívají „město lásky“, až se z toho člověku zvedá žaludek. Jestli on volá zoufale svojí mámě a snaží se z ní vyrazit slib, že mu přijede vyprat, to není moje starost.

„Dobré ráno, zanedlouho přijedeme na okraj Paříže. Teď si uděláme třicet minut přestávku na benzinové pumpě na ranní hygienu,“ ozal se z chrčícího repráku hlas průvodkyně.

Netroufla jsem si hned napoprvý vypadnout na vlastní pěst, ono když se nedostanete za hranice takovou dobu, dost si odvyknete, takže jsem si koupila místo v zájezdu. Pěkná pitomost. Pár uslintaných chlapů a jejich otravných manželek ve věku mých rodičů, pár zamilovaných párečků, pár věčně ožralých sotva odrostlých puberťáků. Naštěstí ani na tý nekonečně dlouhý cestě autobusem si ke mně nikdo nepřisednul. Kupodivu děti s náma nejely žádný, asi si všichni Paříž malovali jako romantickou nebo chlastací dovolenou. Se zájezdem nešlo podle mě moc dobře ani jedno, ale to zjevně nebránilo skupinkám, co strávily každý den a večer úplně ožralý, nebo třem z mladých párů, co se pro změnu domů do Čech vracely zasnoubený. A k tomu musím přičíst hloupý vtipy průvodkyně a tahání celýho toho groteskního průvodu jen přes ty nejprofláklejší a tím nejvytíženější turistický místa.

Davy a davy lidí. Město pyšně vystavovalo svoje paví peří, ale lidi v podobě termitů utíkajících z hořícího mraveniště všechno míjeli a skákali si po hlavách, lezli po zádech, jen aby se dostali do míst, která viděl každý, a oni musí mít ten stejný zážitek. Ten, kvůli kterému se sem přece jezdí. A do toho nekončící řada autobusů pořád přisypává další a další mravence. Úplně jsem zapomněla, jak vypadají centra na vrcholu sezóny.

Ani si neuděláte pořádnou fotku, protože všude někdo překáží a vyvaluje se. Tohle není ani zdaleka ta krásná a neuspěchaná Paříž, jak ji znám z tolika filmů s Audrey Hepburn, ani ta bohémská Paříž, jakou jsme s ex viděli ve filmu Půlnoc v Paříži od Woodyho Allena. Nevim, jak to dělají všichni ti fotografové na Instagramu, ale i podle nich vypadá metropole jako klidný a skoro prázdný místo, neukážou vám už to, že když si chtějí udělat fotku pod deštníky v Rue Royale, musí si na to vystát frontu.

Člověk by řekl, že víc jak devadesát procent turistů o nich neví, i my jsme tam zabloudili úplnou náhodou, cestou od obelisku na Place de la Concorde do restaurace, kde jsme měli dostat „pravou francouzskou večeři“, ale podle chuti šlo o další turistický chyták. Průvodkyně cestou špatně zabočila a celá naše skupina se ocitla v ulici, nad kterou se vznášely desítky růžových deštníků. A hned se u toho všichni začali fotit, tlačit se na kraji a vzájemně si překážet…

A to nám naše blbá průvodkyně ani neřekla, že ty deštníky jsou nová instalace, odkazující právě k Audrey Hepburn. Nevěděla jsem ani, že ta instalace je jen dočasná, ale aspoň nějaká fotka se mi povedla. Vědět, že zanedlouho už tu nebudou, neutěšovala bych se, že příště se mi podaří si u nich udělat lepší. Nebo tím, že tyhle deštníkový ulice jsou snad všude a někde se mi určitě dobrá fotka podaří, protože ne vždycky jsou ty ulice plný lidí. Když nemám klid v Paříži, třeba se jednou podívám do portugalský Aguedy, maltskýho Zabbaru, tureckýho Istanbulu, rumunský Bukurešti, irskýho Dublinu, třeba i jordánskýho Ammánu, na americkou Floridu, do kanadskýho Quebecu, co já vím.

Možná pod těma deštníkama mě poprvé vážnějc napadlo, že fakt musím zase začít cestovat, je toho přece tolik, co bych chtěla vidět, a doteď jsem seděla doma na zadku… a v nejhorším je taková ulice prý i někde v Brně. Že je taková i v sicilským městě, kam brzo odletím, jsem netušila, to město jsem v tý době totiž ani neznala. Každopádně tyhle ulice jsou snad v padesáti nebo ještě víc různých městech, takže jsem tuhle nakonec nebrala jako nic speciálního. Protože o jejich dočasnosti a spojení s Audrey nám průvodkyně neřekla. A já zbožňuju Audrey, když jsem byla v pubertě, toužila jsem vypadat jako ona.

Jeden chlápek mi tvrdil, že vypadám skoro jako Mia Khalifa, což je úplně jiný. Našla jsem si ji a zjistila, že jde o pornoherečku. Nejdřív mě to urazilo. Ale pak jsem si řekla, že je to vlastně čímsi lichotivý. Navíc nebyla bych trochu pokrytec, tvářit se pohoršeně? Jako bych občas na porno taky nekoukla. Ale trvám na tom, že když už si člověk pamatuje jména hereček a má svý oblíbený celebrity, zavání to závislostí, a tím pádem problémem.

Jiných chlapů jsem se na to občas zkusmo zeptala, jestli jsem jí fakt podobná. Sami by mi to neřekli, „ale jo, když o tom mluvíš… vypadáš trochu jak Mia Khalifa… vlastně nejen trochu.“ A nejvíc zarážející mi na tom přišlo, že téměř každý z nich věděl, kdo to ta Mia Khalifa je. Možná je to prostě ale jen tím, že tyhle chlapy přitahuju, že mám v sobě nějaký divný magnet, co aktivuje fanoušky Mii Khalify, kdykoli mě zahlídnou na ulici, před očima se jim zatemní a začnou nadbíhat holce, která jim připomíná jejich oblíbenou pornoherečku, takže jim vlastně vůbec nejde o mě, ale o to, že jim pomůžu k iluzi, že dostali ji, což je o něco živější než koukat na porno.

Ale to jsem nějak odbočila. Můj ex filmy s Audrey Hepburn nesnášel. Zato měl rád Woodyho Allena, i když teď si nejsem jistá, jestli jeho filmy vůbec chápal, nebo jestli se mu jen líbilo, že Woody je střelený a rád zkoušel, jak daleko může zajít za hranici trapnosti a jestli ještě publikum skousne prso o velikosti baráku, který se valí po poli a zabíjí lidi vystřikováním mlíka z bradavky. A tak jsme jednou viděli i Půlnoc v Paříži, ve který tahle scéna samozřejmě není.

A díky tomu jsem ho už skoro zlomila, že někam pojedeme, jenže zase nic. „Jasně, kotě, já bych i jel. Ale víš jak, všude je to plný těch uprchlíků, negrů někde z tý Afriky, ze Sýrie. To nečteš zprávy? Vždyť sotva vyjdeš ven, tak tě okradou, znásilněj a zabijou… Nebo obráceně.“ A pak se tomu debilnímu vtipu zasmál a zopakoval: „Nebo obráceně.“ Myslím, že to chtěl ještě dál vysvětlovat, kdybych to náhodu nepochopila. Odešla jsem z místnosti. A týden nato mi konečně došlo, že s tímhle kreténem jenom pomaličku umírám, a rozešli jsme se. Jestli mě na tom něco fakt štve, tak to, že to byl nakonec on, kdo mě poslal k vodě. Předběhnul mě.

Parchant.

Štve mě to nejen kvůli jeho narážkám na Sýrii, kde mám kořeny, ale, jak říkal, „to je přece něco jinýho“, ale čím to je jiný, to by vysvětlit nedokázal. Ale takový lidi prostě už jsou. Stejný to je s tím, jak tu každý druhý nadává na Romy, ale když je někdo obviní z rasismu, hned tahají z kapes všechny ty, který „jsou jiný“ a se kterýma se přátelí, i když většinou jsou tihle jejich „cikánský kámoši“ beztak vymyšlený. Možná jsem pro svýho ex byla taky takovýhle argument. Může nadávat na „negry ze Sýrie“ (já vím, že to spojení nedává smysl, já si ho nevymyslela), ale když na to přijde, může mě ukazovat jako příklad: „Já nejsem rasista! Bejvalá, ta úplná píča, měla předky z nějaký tý opičácký země. No a co? Nevadilo mi to, tak vidíš! Ale ta nová uprchlická vlna, ta nám bere práci a znásilňuje ženský.“ Nebo tak něco.

A zatímco stojíme pod špičkou ocelový pavučiny, chytající lidský mouchy možná nejúspěšněji ze všech pavučin na světě, Eiffelovou věží, stejně si na něj vzpomínám, když se mi jeden z party černochů snaží prodat různý suvenýry. A to je tak celý, žádný znásilnění se nekoná.

„Tohle si vezmu,“ říkám mu a beru si od něj hodně lacině a křehce vyhlížející miniaturu Vítěznýho oblouku. Na chvíli jsem schopná uvěřit tomu, že vypadnout někam pryč pro mě znamená osobní vítězství a svobodu a tahle cetka to symbolizuje. Ale je to pěkně ubohá svoboda, stejně jako ta miniatura, která se zdá, že se při neopatrným sevření dlaně rozpadne na kusy.

„Správně! Dobrá volba krásné ženy!“ zubí se na mě prodavač v modrý havajský košili a sundavá z dlouhýho drátu stočenýho do kruhu jednu z těch miniatur.

A pak s dalším davem vyjedeme na věž, a odpoledne prohlídka čtvrti Montmartre, a pak ještě něco, a další den Louvre, na ten jsem se těšila asi nejvíc…

Ale na selfie s Monou Lisou to nakonec nebylo – nejen, že se k ní vlastně nedá kvůli bezpečnostnímu ohrazení pořádně přiblížit, ale davy lidí se kolem ní tlačily tak, že jsem se k obrazu nedostala snad ani na deset metrů, a to jsem se snažila přes půl hodiny. Jen jsem zdálky viděla jakýsi flek. Trochu zklamaně jsem se od obrazu vracela širokou chodbou ověšenou stovkami obrazů starých mistrů, kterých si zpravidla nikdo nevšímal. Všichni spěchali k Moně Lise. Další renesanční Italy od Arcimbolda přes Caravaggia až po bůh ví koho jsem měla téměř pro sebe. Skoro jako pražský galerie, taky je to v nich stejně cítit, to asi v obrazárnách po celým světě, i když je fakt, že každá galerie je cítit nepatrně jinak, každopádně bych řekla, že většina lidí ty drobný rozdíly nepozná. Táta vždycky tvrdil, že mám čich jako kočka, já mu oponovala, že psi mají mnohem lepší čich než kočky, a on na to, že mi přece nebude říkat „feno“, vždycky jsme se tomu smáli, ale jinak jsme si nikdy moc nerozumněli…

Zas takový klid jako v Praze, aby hodinu nikdo nezavadil o Van Goghovo Zelený obilí nebo Renoirovy Milence, v pařížský galerii nebyl, ale stejně. Udělala jsem si teda pár selfíček aspoň s Arcimboldovýma profilama Čtyř ročních období poskládanýma z listí, ovoce, zeleniny a podobných nesmyslů a hodila si to na Instagram do stories.

Pořád v davu, jako ovce, nechat se tahat tam a zpět. Průvodkyně sem tam na chvilku odepne vodítko, nicméně obojek na krku cítíte až do chvíle, kdy finálně opustíte autobus po příjezdu zpátky do Prahy. Ale jak to taky jinak udělat, dohlížet na dospělý lidi chovající se jako děti bych teda nechtěla, vůbec se tý průvodkyni vlastně nedivím.

Poslední den návštěva muzea voskových figurín. Raději bych se odpojila, utekla a šla si po svým, toulala se vylidněnýma uličkama a hledala kavárny, kam chodí místní. S mojí francouzštinou bych sice těžko mohla předstírat, že jsem odsud, ale při troše štěstí by mi mohli uvěřit, že jsem z Belgie. Jenže ještě jsem nesebrala dost odvahy. Myslím, že navzdory všemu poslední kapka ukápla právě ve frontě do muzea, který mě ani trochu nezajímalo.

Přede mnou upocený pupkáč se svojí o nic méně rozměrnou ženou. V autobuse seděli o pár řad dál. Turisti jako z nejohranější představy o tom, jak vypadá páreček mých krajanů, když opouští svojí zaprděnou zemičku. V autobuse rozbalují řízky z domova, nahlas se smějí a dělají trapný fóry, vrší jeden na druhý a nemůžou přestat, a přesto dokážou být většinu času naprosto protivní a veskrze nudní.

Chlápek má víc pleše než vlasů, nosí ledvinku jak z devadesátek, sepranou polokošili, smrdí potem. Ženská je celá ztrhaná neustálou péčí o děti, domácnost a manžela, cítit je úplně stejně, jen s trochou nepříjemný laciný voňavky navíc. Obličej jako by jí stékal z lebky dolů. Když se nehádají nebo ho neokřikuje, směje se hlasitě a skřípavě, že se místní a turisti ze všech civilizovanějších zemí otáčí, a kdyby jim to nepřišlo neslušný, možná by si na ně i ukazovali.

A teď ve frontě před muzeem voskových figurín to není o nic lepší.

„Tak koho myslíš, že tam budou mít?“ ptá se chlápek, na očích rádoby fešácký sluneční brýle jak z filmu Top Gun.

„No, od nás určitě Gotta! A Vondráčkovou, to je jasný!“ vypočítává odbarvená blondýna jména, o kterých tady ve Francii rozhodně nikdo nikdy neslyšel. Nesměje se, patrně to myslí vážně. Kroutím očima a děkuju bohu za zmatení jazyků, jen díky němu těmhle buranům nikdo nerozumí.

Když ještě ten večer nastupujeme do autobusu zpět do Čech a opouštíme krásný město, který mi ze sebe ukázalo sotva pár odlesků, lituju ztracenýho času.

Prostě nejsem ten druh turistky, pro kterou se plánují zájezdy. Nechci se tlačit v davu, nechci stát ve frontách a dělat si fotky toho samýho co tisíce lidí přesně v tu stejnou chvíli, miliony lidí před tím a miliardy lidí po tom. A právě to jsem v Paříži dělala, jenže já chci objevovat jiný úhly a perspektivy.

Sotva jsem se vrátila z Francie, dala si po nekonečný cestě dlouhou horkou sprchu, otevřela jsem první portál s prodejem levných letenek, který mi padnul pod ruku. Nenechám si další město zkazit otravnýma spolucestujícíma a předem připraveným programem. Zavřu oči a kliknu na první z odkazů, seřazených od nejlevnějšího po nejdražší.

Za čtrnáct dní za pár stovek letenka na Sicílii. Katánie. Projela jsem internet a sociální sítě.

Hashtag #Catania mi na Instagramu vyhodil přes tři miliony příspěvků. Hashtag #Paris sto šestnáct milionů. Oproti tomu se zdá Sicílie jako dobrý nápad, jestli je počet taggování města úměrný počtu jeho návštěvníků.

Koupila jsem si letenku tam a na další týden letenku nazpět. Rozvalila se na posteli a přemýšlela, jaký to asi bude. Italové nemají nejlepší pověst, to je fakt. Ale co, jsem silná a samostatná ženská a nejsem nějaká blbá puberťačka, abych se nechala někde přefiknout v temný smradlavý uličce jen proto, že ten chlápek má sexy odstín pleti a jiskru v oku, jakou mají jen chlapi v jižních zemích.

Když na to po čase vzpomínám, musím přemýšlet, jestli bych si tu letenku na Sicílii koupila, kdybych měla jen tušení, k čemu všemu tohle úplně náhodný rozhodnutí povede.

Ale jo, koupila.

I přes to, jak strašně to všechno začalo.

Table of Contents

prolog– zjevení –

part I– ideální zaměstnání –

//Jako v každé firmě

//Žlutá kachna v sousoších

//Zelená země

//Sto šestnáct milionů