Přeložila Petra Pachlová

EVERY LAST WORD

Copyright © 2015 by Tamara Ireland Stone

All rights reserved.

Translation © Petra Pachlová, 2024

ISBN 978-80-242-9958-7

Obsah

- před šesti měsíci

- současnost

- ze všeho nejvíc

- všech nás pět

- dokážeš udržet tajemství

- stát po boku

- vážně neodbytné nutkání

- pověz mi jednu

- napravily jsme ho

- ta úzká chodba

- nemůžu jít dál

- tři kroky vzhůru

- jako budoucí básník

- nechat všechno plynout

- došly mi myšlenky

- zkrátka skvělá otázka

- to je to

- melt with you

- tři malé akordy

- ten bílý králík

- pevně popadnout pálku

- AJ natáhne ruku

- cítit se bezpečně

- tohle není rande

- na nejspodnější příčce

- teď jsi tady

- cokoli to je

- tvoje nejlepší kámošky

- psát o mně

- tohle je dobré

- ten desátý důvod

- tenhle konkrétní kluk

- úplně jiný člověk

- všechno o mně

- nedávná a nezpracovaná

- jaká zvrácená mysl

- udělat dvě věci

- zamknout se uvnitř

- předáte ho dál?

- moc, až moc

- vrytá do mě

- o to jde

- je to poprvé

- tuhle zvládnu sama

- poznámka autorky

- poděkování

Pro C. A všechny ostatní s výjimečnou myslí

před šesti měsíci

Neměla bych ty vzkazy číst.

Hailey zastřihne růži a podá mi ji. Jakmile na stonek třpytivou růžovou stužkou připevním vzkaz, přečtu si ho. Nemůžu si pomoct. Tenhle je už trochu přehnaný, ale i tak je miloučký. Dám růži Olivii a ona ji vloží do kbelíku určeného pro danou třídu.

„To snad ne! To jsou ale…“ Olivia si odfrkne a od srdce se rozesměje, jak otáčí kartičku v ruce. Nejspíš si je taky čte. „Nedokážu říct, kdo tohle napsal, ale… chudák kluk. To je kýč jak bič.“

Něčí pokus o procítěnou poezii koluje v našem kroužku. Alexis se svalí na mou postel a hystericky se řehtá. Kaitlyn a Hailey se na koberci smíchy prohýbají. Nakonec se k nim přidám i já.

„Tohle je hnusný. Nebudeme je číst,“ prohlásím pak a schovám růži uprostřed kbelíku, abych ochránila anonymního kluka, který dal v sázku své srdce kvůli nějaké dívce jménem Jessica, s níž chodí na hodiny matiky.

Olivia popadne hromádku kartiček přede mnou a začne se jimi probírat. „Bože, co je to za lidi, a jak to, že nikoho z nich neznáme?“

„Protože nejsme lúzři?“ zkusí to Alexis.

„Protože je to velká škola,“ kontruje Hailey.

„Dobrá, zpátky do práce. Ty kytky vadnou před očima.“ Kaitlyn se pořád směje, ale vrátí se do role vůdkyně naší skupiny pořádající charitativní akci na den svatého Valentýna. „Olivie, když se ti ty vzkazy tak líbí, vyměň si místo se Samanthou.“

Olivia zavrtí hlavou, až se jí rozhoupe culík. „Ani omylem, moje práce se mi líbí.“

„Já si to vyměním. Stejně už mě bolí ruka,“ ozve se Hailey a my dvě si prohodíme místa.

Vezmu z kbelíku růži a z podlahy zvednu nůžky. V okamžiku, kdy prsty zasunu do otvorů rukojeti, mě zničehonic napadne ta myšlenka, a než stihnu zareagovat, cítím, jak se do ní můj mozek zakousne, pevně se jí drží a chystá se o ni se mnou porvat. Ruka se mi začne třást a v puse mi vyschne.

Je to jen myšlenka.

Nechám nůžky spadnout na podlahu a několikrát si protřepu ruce. Rozhlédnu se po našem kroužku, abych se ujistila, že mě nikdo nesleduje.

Mám to pod kontrolou.

Zkusím to znova. Růže v jedné ruce, nůžky v druhé, stisknu prsty k sobě, ale dlaně se mi lepí, prsty mě brní a nemůžu je pevně sevřít. Vzhlédnu ke Kaitlyn, která sedí přímo naproti mně. Její tvář se křiví a rozmazává, jak mnou prochází vlna nevolnosti.

Dýchej. Najdi si novou myšlenku.

Když do růže střihnu jednou, budu pokračovat dál. Vím, že budu. Pak vezmu další růži a další a budu stříhat, dokud nezbude nic než obrovská hromada stonků, listů a okvětních lístků.

Potom zmasakruju ty přeslazené, pečlivě napsané vzkazy. Všechny do jednoho.

Bože, to je tak zvrácené.

Nato vezmu nůžky na Oliviin culík a ustřihnu ho přímo v místě, kde ho drží gumička do vlasů.

Do prdele. Nová myšlenka. Nová myšlenka.

„Potřebuju sklenici vody,“ vyhrknu, postavím se a doufám, že si žádná z holek nevšimne, jak mi na čele vyrazil pot.

„Teď?“ podiví se Kaitlyn. „Ale, Samantho, tím všechno zdržíš.“

Nohy se mi třesou a nejsem si jistá, jestli jim můžu věřit, že mě dostanou dolů, ale nůžky jsou najednou pryč a místo nich svírám v ruce zábradlí. Zamířím rovnou do kuchyně a strčím si ruce pod tekoucí vodu.

Voda je studená. Poslouchej vodu.

„Dobrý?“ Paigin hlas se prodere přes drmolení v mé hlavě. Ani jsem nezaregistrovala, že moje mladší sestra sedí u pultu a dělá si tam domácí úkoly. V tu chvíli si všimnu bloku na nože. Je plný nožů. A jsou tam i jedny nůžky.

Mohla bych jí proříznout vlasy.

Udělám několik velkých kroků dozadu, až vrazím do lednice. Podlomí se mi kolena a sklouznu na podlahu. Chytím se za spánky a zabořím obličej do dlaní, abych měla tmu, a opakuju si mantry.

„Sam, otevři oči.“ Mámin hlas zní z dálky, ale já poslechnu její slova, a když to udělám, její nos je nalepený na můj. „Mluv na mě. Hned.“

Vytřeštěnýma očima se zadívám na schodiště.

„Neboj se,“ konejší mě. „Holky to nezjistí. Jsou nahoře.“

Slyším, jak máma šeptá Paige, aby do mého pokoje vzala sáček chipsů a nějak mé kamarádky zabavila.

Pak mě chytne za obě ruce tak silně, až se mi její snubní prsten zaryje do jednoho kloubu. „Jsou to jen myšlenky,“ pronese klidně. „Řekni to, prosím.“

„Jsou to jen myšlenky.“ Dokážu zopakovat její slova, ale ne pevnost v jejím hlase.

„Dobře. Máš to pod kontrolou.“ Když od ní odvrátím pohled, sevře mé ruce ještě silněji.

„Mám to pod kontrolou.“

Mýlí se. Nemám.

„Kolik myšlenek mozek automaticky předává za jediný den?“ Máma použije fakta, aby mi pomohla se soustředit.

„Sedmdesát tisíc,“ zašeptám, zatímco mi na džíny tryskají slzy.

„Přesně tak. Chováš se podle sedmdesáti tisíc myšlenek za den?“

Zavrtím hlavou.

„Samozřejmě že ne. Tahle myšlenka byla jedna ze sedmdesáti tisíc. Není ničím výjimečná.“

„Není ničím výjimečná.“

„Dobře.“ Máma mě štípne do brady a zvedne mi hlavu, aby mě přiměla se na ni znovu podívat. „Mám tě ráda, Sam.“ Voní po svém oblíbeném levandulovém pleťovém mléce, které teď vdechuju, a cítím, jak mi tělo zaplavuje spousta novějších, hezčích myšlenek, co přebíjejí ty temné a děsivé. „Ať už myslíš na cokoli, je to v pořádku. O tobě to nevypovídá nic. Rozumíš? A teď mi to řekni.“

My dvě jsme tohle už zažily. Sice se to už dlouho nestalo, ne takhle, ale máma okamžitě vklouzne do své přidělené role, jako by to byla její druhá přirozenost. Je dobře vytrénovaná.

„Nůžky,“ zašeptám a skloním hlavu k hrudi. Cítím se špinavá, zvrácená a ponížená. Příčí se mi říkat jí tyhle příšerné myšlenky, ale ještě víc se mi příčí, když ty myšlenky začnou tvořit nekonečnou spirálu, a tohle je můj lístek ven. I já jsem dobře vytrénovaná.

„Růže. Oliviiny vlasy a… Paige . . .“ Máma mě nenechá domluvit. Obejme mě a já se chytím jejího trička, vzlykám jí do ramene a opakuju, že se omlouvám.

„Nemáš se za co omlouvat.“ Odtáhne se a políbí mě na čelo. „Zůstaň tady, já se hned vrátím.“

„Prosím, nedělej to,“ žadoním, ale vím, že mě neposlechne. Dělá jen to, co musí. Třikrát si zaryju nehty vzadu do krku, znovu a znovu, dokud se nevrátí. Když vzhlédnu, opět se přede mnou krčí a na dlani jí leží nůžky.

„Vezmi si je, prosím.“

Nechci se jich dotknout, ale nemám na vybranou. Koneček prstu se spojí s chladným kovem a já ho zlehka a pomalu nechám sklouznout po ostří, jen tak polechtám povrch. Když ucítím rukojeť, protáhnu prsty otvory. Do obličeje mi visí máminy vlasy.

Mohla bych je ustřihnout. Ale to bych nikdy neudělala.

„Dobře. Jsou to jen nůžky. Spustily několik děsivých myšlenek, ale nebudeš podle nich jednat, protože ty, Samantho McAllisterová, jsi dobrý člověk.“ Její hlas teď zní blíž.

Upustím nůžky na podlahu a silně do nich strčím, abych je dostala co nejdál od sebe. Prudce popadnu mámu kolem ramen, pevně ji obejmu a doufám, že tohle prožíváme naposledy, ale vím, že ne. Ataky úzkosti jsou jako zemětřesení. Vždycky se mi uleví, když se země přestane třást, ale vím, že nakonec přijde další, kterou zase nebudu schopná předvídat.

„Co jim mám říct?“ zeptám se.

Moje kamarádky se nesmí dozvědět o mé obsedantně-kompulzivní poruše ani o vyčerpávajících, nekontrolovatelných myšlenkách, protože moje kamarádky jsou normální. A dokonalé. Jsou hrdé na svou normálnost a dokonalost a nikdy nesmí zjistit, jak mám já k těm dvěma věcem daleko.

„Paige tě zastupuje u těch růží. Holky si myslí, že mi pomáháš s něčím v kuchyni.“ Máma mi podá utěrku, abych se mohla otřít. „Vrať se nahoru, až budeš připravená.“

Dlouho sedím sama a zhluboka dýchám. Pořád se nemůžu podívat na nůžky na druhém konci kuchyňské podlahy a jsem si jistá, že máma bude příštích několik dní všechny ostré předměty schovávat, ale teď už jsem v pohodě.

Přesto stále slyším tu jednu myšlenku, která se skrývá v temných koutech mé mysli. Neútočí jako ty ostatní, ale je děsivá úplně jiným způsobem. Protože je to ta, která nikdy nemizí. A je to ta, která mě děsí ze všeho nejvíc.

Co když jsem šílená?

současnost

ze všeho nejvíc

Dráha tři. Vždycky je to dráha číslo tři. Moji trenéři mají za to, že je to divné. Bizarní. Taková úchylka, jako neprat si šťastné ponožky nebo nechat si růst vousy, dokud člověk nedosáhne svého cíle. A to je perfektní. Nechci, aby věděli něco víc.

Vystoupím na startovní blok, ohnu se v pase a protřepu si ruce a nohy. Pevně stisknu prsty u nohou kolem okraje, podívám se dolů na vodu a oběma palci rukou třikrát přejedu po poškrábané pásce bloku.

„Plavci, na místa.“ Hlas trenéra Kevina se odráží od zdí klubovny na druhém konci bazénu, a když zapíská, reakce mého těla je čistě pavlovovská. Dlaň přes ruku, lokty zpevněné, jak tisknu paže k uším, a vrhnout se vpřed. Natahuju se, co to jde, a držím pozici, dokud konečky mých prstů neproříznou hladinu.

A pak na deset blažených vteřin není slyšet vůbec nic, jen zvuk vody, která mi šumí kolem uší.

Vší silou kopu nohama a uzamknu se ve své písni. První, která mi v hlavě naskočí, je veselá melodie s chytlavým textem. Pustím se do motýlku a v dokonalé synchronizaci s rytmem hudby opisuju rukama záběry přes hlavu. Kop, kop, záběr. Kop, kop, záběr. Raz, dva, tři.

Než se naděju, dotknu se opačného konce bazénu, předvedu těsnou otočku a vší silou se odrazím od stěny. Nedívám se nahoru, doleva ani doprava. Jak říká trenér, právě teď, v tuhle chvíli závodu nezáleží na nikom jiném než na tobě.

Moje hlava se každých pár vteřin vynoří z vody, a když se tak stane, slyším, jak na nás trenéři křičí, abychom sklonili bradu dolů nebo zvedli boky, abychom narovnali nohy nebo prohnuli záda. Neslyším svoje jméno, ale stejně se kontroluju. Dneska se zdá všechno skvělé. Já se cítím skvělá. A rychlá. Zvyšuju tempo písně a na posledních pár záběrů to rozjedu na maximum. Jakmile se konečky prstů dotknu okraje bazénu, vystrčím hlavu a podívám se na hodiny. Svůj nejlepší čas jsem vylepšila o čtyři desetiny sekundy.

Ztěžka oddechuju, zatímco mi z dráhy čtyři Cassidy pogratuluje lehkým ťuknutím pěstí a prohlásí: „Sakra… ty mě o víkendu v okresním přeboru rozneseš na kopytech.“ Cassidy vyhrála okresní mistrovství tři roky po sobě. Nikdy ji neporazím a vím, že je jen milá, ale i tak je fajn to od ní slyšet.

Znovu se ozve píšťalka a někdo se vrhne z bloku nade mnou, což je signál k tomu, abych vylezla z bazénu. Vytáhnu se nahoru z vody a cestou pro ručník si sundám plaveckou čepici.

„Páni! Kde se to v tobě proboha vzalo?“ Když vzhlédnu, stojím tváří v tvář Brandonovi. Nebo přesněji řečeno tváří v tvář jeho hrudníku. Přinutím se podívat výš, nad jeho tenké tričko a do jeho očí, i když sotva odolávám pokušení prozkoumat, jak mu šortky obepínají boky.

Během mého prvního léta v klubu byl Brandon pouhým starším členem oddílu s ďábelsky rychlým volným stylem, který při závodech získával nejvíc bodů a učil malé děti plavat. Ale poslední dvě léta se vrací z vysoké školy jako trenér juniorů – můj trenér – a tím pádem je pro mě zcela zapovězený. A o to přitažlivější.

„Dík.“ Pořád se snažím popadnout dech. „Asi jsem našla správnej rytmus.“

Brandon mi ukáže své dokonalé zuby a drobné vrásky kolem očí se mu prohloubí. „Zvládla bys to, prosím, zopakovat na okresním přeboru?“

Snažím se vymyslet nějakou vtipnou odpověď, takovou, která by ho přiměla se na mě takhle usmívat pořád dál, ale místo toho zrudnu, zatímco na mě zírá a čeká, co odpovím. Sklopím pohled k zemi, nadávám si za nedostatek představivosti a přitom sleduju, jak mi z plavek kape voda a pod nohama tvoří louži.

Brandon bezpochyby sleduje můj pohled, protože najednou pokyne k řadě ručníků přehozených přes zídku za ním a řekne: „Zůstaň stát. Ani se nehni.“

O pár okamžiků později je zpátky. „Tumáš.“ Přehodí mi ručník přes ramena a několikrát s ním přejede sem a tam. Čekám, až pustí konce, ale on to neudělá. Zvednu pohled k jeho očím a dojde mi, že na mě upřeně hledí. Jako by… jako by mě snad chtěl políbit. A já vím, že se na něj dívám tak, jako bych to taky chtěla, protože to vážně chci. Na nic jiného nemyslím.

Jeho oči se stále upírají do mých, ale vím, že nikdy neudělá první krok, proto odvážně postoupím dopředu, pak ještě o kousek, a aniž bych přemýšlela o tom, co se chystám udělat, přitisknu svoje mokré plavky na jeho tričko a cítím, jak mu přes něj voda prosakuje až na kůži.

Vydechne, sevře konce ručníku do pěstí a s jeho pomocí si mě přitáhne ještě blíž. Moje ruce opustí jeho boky a najdou jeho záda a já cítím, jak se mi pod dlaněmi napínají jeho svaly. Skloní hlavu a políbí mě. Pořádně. A pak znovu zatahá za můj ručník.

Jeho ústa jsou teplá a on rozevře rty, a ach můj bože, konečně se to děje, a i když jsou všude kolem lidé a já pořád slyším pískat píšťalku a trenéry za mnou, jak křičí, je mi to jedno, protože právě teď chci jen…

„Sam? Jsi v pořádku?“ Rychle zamrkám a zatřesu hlavou, jak Brandon pustí ručník a já cítím, jak mi volně sklouzává k bokům. „Kam ses zatoulala, dítě?“

Pořád ještě stojí dva kroky daleko a není ani maličko mokrý. A já nejsem dítě. Je mi šestnáct. Jemu je jen devatenáct. To není takový rozdíl. Upraví si baseballovou čepici a vrhne na mě ten svůj neskutečně roztomilý úsměv. „Přišlo mi, že jsem tě na chvíli ztratil.“

„Ne.“ Způsobil jsi pravý opak. Na hrudi pocítím tlak, jak se ta fantazie vznese do vzduchu a zmizí z dohledu. „Jen jsem o něčem přemýšlela.“

„Vsadím se, že vím o čem.“

„Fakt?“

„Jo. A nemáš se čeho bát. Takhle to rozbal na okrese, plav celý rok a budeš si vybírat ze stýpek na vejšky.“ Začne říkat něco dalšího, ale trenér Kevin zařve, aby všichni zaujali místa u zdi. Brandon mě přátelsky poplácá po rameni. Trenérské poplácání. „Vím, jak moc to chceš, Sam.“

„Víc, než vůbec dokážeš pochopit.“ Pořád je dva kroky ode mě. Přemýšlím, co by se stalo, kdybych vážně rozevřela svůj ručník a zabalila ho do něj.

„Sam. Ke zdi!“ zakřičí trenér Kevin. Ukazuje na zbytek týmu, který už se tam shromáždil, a zírá na mě. Vmáčknu se vedle Cassidy, a když je trenér z doslechu, strčí do mě loktem a zašeptá: „Hele, to bylo roztomilý. To s tím ručníkem.“

„Viď?“ Střelím po ní překvapeným pohledem. Na začátku léta mu Cassidy říkala „trenér Sekáč“, ale během posledních pár týdnů na mě začala být čím dál naštvanější, že jsem to pořád nevzdávala.

„Řekla jsem, že to bylo roztomilý, ne že to něco znamená.“

„Třeba znamená.“

„Sam. Zlatíčko. Vážně neznamená. Podal ti ručník a trochu tě osušil. Ale to je všechno. Protože má přítelkyni. Na vysoký.“

„No a?“ Nakloním se dopředu a snažím se nedat najevo, že ho hledám. Je u kanceláře, popíjí limonádu a povídá si s jedním z plavčíků.

„No a nic. Má přítelkyni. Na vysoký,“ zopakuje a zdůrazní poslední slovo. „Pořád o ní mluví a všem kromě tebe je jasný, že je do ní totálně udělanej.“

„Jauvajs.“

„Promiň. Musela jsem to říct.“ Cassidy si shrne dlouhé zrzavé vlasy na temeno hlavy do rozcuchaného drdolu a pak mě oběma rukama chytne za paži. „Neříkám ti nic, co bys už dávno nevěděla.“ Přistoupí blíž. „Rozhlídni se, Sam,“ vybídne mě a gestem ukáže na dlouhou řadu členů plaveckého týmu. „V tomhle moři nóbl soukromýho plaveckýho klubu je spousta rybiček.“

Zadívám se kolem a vidím kluky v těsných plavkách Speedo, s pevnými břišními svaly a namakanými pažemi a s kůží opálenou od severokalifornského slunce. Všichni mají štíhlá a pevná těla po třech měsících strávených ve vodě, ale nikdo z nich není ani zdaleka tak dokonalý jako Brandon. I kdyby mi některý z nich připadal alespoň trochu přitažlivý, co teď z toho? Léto je skoro u konce.

Cassidy nakloní hlavu ke straně a dramaticky našpulí pusu. Přiloží špičku prstu k mému nosu a vzdychne. „Co si bez tebe počnu, Sam?“

Žaludek se mi změní v kámen, když vysloví myšlenku, která mě pronásleduje od prvního srpnového dne. Jako všechny mé letní přítelkyně mě Cassidy mimo bazén vůbec nezná. Nemá ponětí, kdo jsem, když nejsem v bazénu, a tak netuší, že to chápe přesně opačně.

„Budeš v pohodě,“ odpovím, protože je to pravda. A já? Tím si nejsem tak jistá.

Moje psychiatrička to vystihla už v červnu, kdy jsem doslova vplula do její ordinace a oznámila, že jsem úspěšně napsala poslední ročníkový test. Přešla k minichladničce, nalila šumivý jablečný mošt do dvou plastových sklenek na šampaňské a prohlásila: „Na triumfální návrat Letní Sam,“ a na to jsme si přiťukly.

Jenže léto už se blíží ke konci. Za dva týdny se vrátím do školy, Cassidy zmizí do L. A. a Brandon na vysokou školu. Bude se mi po nich stýskat stejně jako po mých ranních šipkách do vody v dráze číslo tři.

Zase budu Samantha. A ze všeho nejvíc se mi bude stýskat po Sam.

všech nás pět

„V ypadáš fantasticky,“ prohlásí máma, když vejdu do kuchyně. To bych měla. Poslední hodinu jsem strávila tím, že jsem se upravovala na první školní den. Nechala jsem si rozpuštěné vlasy a vyžehlila si je. Na sobě mám bílé tílko, přes něj průsvitný top, těsné džíny a boty na klínku, o které jsem žadonila tak dlouho, až mi je máma koupila. Oči jsem si obtáhla linkou, rty zvýraznila a podkladová báze účinně maskuje stresem vyrašené akné na bradě.

„Dík.“ Pevně ji obejmu a doufám, že ví, že jí neděkuju jen za ten kompliment. Děkuju jí za všechno, co pro mě tohle léto udělala. Za to, že chodila na všechny moje plavecké závody a fandila tak hlasitě, že pak vždycky v neděli večer chraptěla. Za všechny ty noční rozhovory, hlavně v posledním týdnu, kdy Cassidy odjela do L. A., Brandon se vrátil na Východní pobřeží a první školní den se nade mnou začal vznášet jako zlověstný bouřkový mrak.

Máma má na tváři povzbudivý úsměv, který vždycky vykouzlí, když ví, že jsem nervózní. „Přestaň se na mě takhle dívat, prosím,“ prohlásím a bojuju s nutkáním protočit oči. „Jsem v pohodě. Vážně.“

Zazvoní mi mobil, tak ho vytáhnu z kapsy, abych se podívala na displej. „Alexis chce dneska odvézt do školy.“

„Proč?“ zeptá se máma, zatímco plní misku cereáliemi pro Paige. „Ví, že je protizákonnné vozit spolujezdce v autě, když řídíš první rok,“ namítne. Samozřejmě že Alexis zná zákon, jen ji překvapuje, že se jím řídím, protože většina lidí ho nedodržuje.

Odepíšu jí s tím, že ji nemůžu svézt, protože kdyby se to dozvěděli moji rodiče, přišla bych o auto. Ťuknu na ODESLAT a telefon otočím, aby si máma mohla textovku přečíst. Souhlasně přikývne.

Strčím si telefon zpátky do kapsy a přes rameno si přehodím batoh. „Přeju ti pěknej den, šesťačko,“ obrátím se na Paige, která si právě cpe do pusy vrchovatou lžíci cereálií.

Cestou ke garáži si pořád píšu s Alexis. Vytrvale mě prosí, abych si to rozmyslela. Nakonec hodím telefon do držáku na nápoje, vyjedu z příjezdové cesty a tím ukončím diskusi, aniž bych jí kdy prozradila skutečný důvod, proč ji dneska nenaberu. Ani nikdy jindy v blízké budoucnosti.

Začátkem tohohle měsíce, v den mých šestnáctých narozenin, mě táta vzal na dopravní inspektorát, abych si vyzvedla řidičák, a když jsme se o pár hodin později vrátili domů, stála v naší garáži ojetá Honda Civic. Bylo to naprosto nečekané a znamenalo to pro mě mnohem víc než obyčejný dopravní prostředek. Znamenalo to, že máma, táta a moje psychiatrička měli za to, že to zvládnu.

Strašně jsem se chtěla svým novým autem pochlubit, ale Alexis, Kaitlyn, Olivia a Hailey byly mimo město na prázdninách s rodinami a Cassidy měla zaracha, takže jsem se po zbytek odpoledne projížděla sama, poslouchala hudbu a užívala si, jaké to je svírat v rukou volant.

Ale sem tam jsem se podívala na měřič kilometrů, protože mě fascinovalo, jak se čísla mění, a kdykoli se na posledním políčku objevilo číslo tři, zmocňoval se mě zvláštní pocit.

Když jsem toho večera konečně vjela na příjezdovou cestu, poslední číslice zůstala na šestce, tak jsem znovu vycouvala a několikrát objela blok, dokud se kilometrovník nezastavil na místě, kde měl. A teď to musím dělat pokaždé, když parkuju. Alexis a ostatním kamarádkám nehodlám prozradit svoje tajemství, takže jsem ráda, že mám zákon jako záminku, abych mohla jezdit sama.

Když vjíždím na studentské parkoviště, měřič ukazuje devítku, musím tedy dojet až na vzdálený konec k tenisovým kurtům, než můžu zaparkovat s trojkou na konci. Jakmile vypnu motor, žaludek se mi bouřlivě rozhoupá a v puse mi vyschne, takže jen chvíli sedím a zhluboka dýchám.

Je nový školní rok. Nový začátek.

Úzkost se při chůzi po kampusu zmírní. Avery Petersonová vypískne, jakmile mě zahlédne. Obejmeme se a slíbíme si, že si musíme později popovídat, a ona se nato vrátí k Dylanu OʼKeefovi a chytí ho za ruku.

První tři měsíce v prváku jsem jím byla doslova posedlá. Začalo to tím, že mě pozval na výroční ples, a skončilo to o pár měsíců později, když mě na silvestrovském večírku políbil Nick Adler a okamžitě ho nahradil.

O pár kroků dál si všimnu Tylera Rioly. Sedí se spoluhráči z lakrosu u stolu na opačném konci nádvoří. Celou první část druhého ročníku jsem veškerou svou pozornost upírala na něj, dokud jsem nezačala chodit s Kurtem Frasierem, jediným klukem, se kterým se nejednalo o jednostranný vztah. Kurt se mi líbil. Hodně. A on měl rád mě, přinejmenším pár měsíců.

Kurta jsem těžko dostávala z hlavy, ale se začátkem léta se nakonec v mé mysli dostal do středu zájmu Brandon. Představím si ho v plavkách Speedo, a když zahýbám za roh, přemýšlím, co právě teď dělá.

Najednou se zastavím. To nemůže být moje skříňka.

Dveře jsou zakryté jasně modrým papírem a uprostřed je uvázaná obrovská stříbrná mašle. Přejedu po ní rukou. Nemůžu uvěřit, že to udělaly.

Zvednu oči právě ve chvíli, abych zahlédla, jak se dav před Alexis rozestupuje. Jako obvykle vypadá, že právě vystoupila z obálky časopisu Teen Vogue – dlouhé blond vlasy, výrazné zelené oči, dokonalá pleť. Slyším, jak její vysoké podpatky na betonu klapou, a její značkové letní šaty se při každém kroku pohupují. V ruce drží obří cupcake s fialovo-bílou polevou.

Po její pravici je Kaitlyn, která vypadá úplně stejně krásně, ale jinak. Je exotická. Sexy. Na sobě má přiléhavý top s tenkými ramínky a tmavé vlnité vlasy jí kaskádovitě padají na holá ramena.

Hailey se odpoutá od skupiny a pospíchá ke mně se široce rozpřaženýma rukama. Vrhne se mi kolem krku a vyhrkne: „Bože, vůbec netušíš, jak moc jsi mi v létě chyběla!“ Pořádně ji stisknu a povím jí, že mi taky chyběla. Vypadá úžasně, stále opálená z léta stráveného ve Španělsku.

Olivia je teď ode mě jen kousek, a tak oběma rukama popadnu pořádné prameny jejích nově obarvených černočerných vlasů. „Ty bláho, tohle ti teda sekne!“ vydechnu k ní. Ona jen zavrtí boky a opáčí: „Já vím!“

Jakmile se moje kamarádky kolem mě semknou, všichni okolo nás se zarazí a snaží se dostat co nejblíž. Protože přesně to se vždycky děje, když Praštěná osmička něco dělá. Lidi se dívají.

Začali jsme si tak říkat už ve školce a tak nějak nám to zůstalo. Do prváku nás bylo osm, ale pak se Elliina rodina přestěhovala do San Diega a Hannah přestoupila na soukromou střední školu. A loni Sarah získala hlavní roli ve školní hře a začala trávit čas s novými přáteli z dramatického kroužku. A tak nás zůstalo pět.

Tehdy jsem si začala uvědomovat, že přátelství v lichých počtech jsou komplikovaná. Osm bylo dobrých. Šest bylo dobrých. Ale pět? Pět bylo špatné, protože vždycky někdo přebýval. Často právě já.

„Všechno nejlepší, krásko!“ prohlásí Alexis, poskakuje na místě a podává mi cupcake.

Úsměv na mé tváři se ještě rozšíří. „Narozeniny jsem měla před čtrnácti dny.“

„To je pravda, ale bavily jsme se o tom, jak děsně na prd je mít narozeniny v létě. Žádná z nás to s tebou nemohla oslavit.“ Překvapí mě, že se o tom Alexis nezmínila dřív. Minulý týden jsem ji viděla dvakrát a v obou případech jsme probíraly to, jak pro ni máma plánuje den ve wellness lázních, a o novém kabrioletu, který dostane ke svým narozeninám.

„Tohle je paráda, holky,“ vydechnu, zvednu cupcake a pak ukážu na mašli na skříňce. „Fakt. Moc děkuju.“

Ozve se sborové Nemáš zač a Máme tě rády. A pak Alexis popojde blíž. „Hele,“ zašeptá. „Promiň za všechny ty ranní esemesky, ale musím s tebou o něčem mluvit a ráda bych to probrala v soukromí.“

„Copak?“ Snažím se, aby můj hlas zněl lehce, ale ve chvíli, kdy řekla „musím s tebou o něčem mluvit“, se mi žaludek znovu sevře do pevného uzlu, kterého se celou cestu od  parkoviště snažím zbavit. Ta slova nikdy nevěstí nic dobrého.

„Promluvíme si o tom při obědě,“ řekne. A zrovna ve chvíli, kdy jsem měla pocit, že tohle je ten nejlepší první školní den v mém životě, se začnu děsit oběda.

Kaitlyn ke mně přistoupí a obejme mě. „Ty se chvěješ?“ podiví se.

Dýchej. Dýchej. Dýchej.

„Asi jsem ráno vypila moc kafe.“ Rozdrnčí se zvonek upozorňující na blížící se začátek hodiny, já se otočím ke své skříňce a třesoucími se prsty začnu vyťukávat kombinaci. „Uvidíme se pak, holky.“

Jakmile Osmička odejde, zbytek davu se vydá na první hodinu. Položím cupcake na prázdnou poličku a chytím se dveří, abych se nesesula k zemi.

Na vnitřní straně dveří své skříňky vidím nalepené všechny fotky a vzpomínky, které jsem si za poslední dva roky schovala. Je tam na snímku všech nás pět oblečených ve školních barvách během týdne oslav školy a pak nás čtyř kolem Kaitlyn, když loni vyhrála soutěž o princeznu výročního plesu. Nechybí tu ani kopie pokuty, kterou jsme dostaly kvůli porušení vyhlášky o hluku, když Alexisini rodiče loni o Halloweenu odjeli z města a my uspořádaly velkolepou party, o které se potom mluvilo ještě celé měsíce. A všude kolem jsou přilepené útržky mých lístků zakrývající veškerá volná místa. Je to působivá eklektická sbírka – od kapel, o kterých nikdo nikdy neslyšel, až po jména jako Beyoncé, Lady Gaga a Justin Timberlake – díky Oliviinu tátovi, který vlastní nezávislé hudební vydavatelství a vždycky nám sežene místa ve VIP sektoru.

V malém zrcátku si zkontroluju make-up a zašeptám: „Ne-vy-ši-luj!“ Pak zavřu dveře, znova se zadívám na dárkový papír, špičkou prstu po něm přejedu k mašli a palcem ji pohladím.

„To bylo vážně pěkný.“ Hlas je tak slabý, že nejdřív přemýšlím, jestli se mi to jen nezdá. Otočím se, abych se podívala, kdo to mluvil, ale skříňka jí zakrývá obličej.

„Promiň?“ Doufám, že neviděla, jak se trapně mazlím s mašlí.

„Máš moc milý kámošky.“ Prudce zavře dveře, popojde ke mně a ukáže na balicí papír. Skoro vyhrknu: „Ne vždycky,“ ale včas se zarazím. Je nový školní rok. Nový začátek. A dneska mám opravdu milé kámošky.

„Jak se jim podařilo otevřít tvou skříňku?“

„Všechny znají kombinaci. Je to taková narozeninová tradice. Už od základky si navzájem takhle balíme skříňky. Tohle je teprve podruhý, co zabalily tu moji, ale prostě, byly to velký narozeniny. Třináctý a teď…“ Znovu natáhnu ruku ke stříbrné mašli. „Šestnáctý.“

Proč jí to povídám?

Rozhlédnu se kolem a uvědomím si, že chodby jsou prázdné. „Promiň, znám tě?“

„Asi ne.“ Ukáže na konec řady. „Moje skříňka je tam už od prváku, ale oficiálně jsme se neseznámily nebo tak něco. Já jsem Caroline Madsenová.“

Prohlédnu si ji a začnu u jejích nohou. Hnědé turistické boty. Pytlovité, vybledlé džíny. Rozepnutá flanelová košile, která by se dala považovat za cool, kdyby patřila jejímu příteli, ale jsem si docela jistá, že tohle není ten případ. Pod ní má tričko s nápisem CO BY UDĚLAL SCOOBY DOO? Usměju se. Pokračuju dál až k jejímu obličeji. Ani špetka make-upu. Fialovo-bíle pruhovaná lyžařská čepice, i když je konec srpna. V Kalifornii.

„Samantha McAllisterová.“ Poslední zazvonění signalizuje, že jsme se obě první školní den oficiálně opozdily.

Poodhrne rukáv košile a odhalí staré, otlučené hodinky. „Měly bysme jít do třídy. Ráda jsem tě poznala, Sam.“

Sam.

Minulý rok jsem požádala Osmičku, aby mi říkaly Sam. Kaitlyn se zasmála a řekla, že tak se jmenuje její pes, Olivia namítla, že je to klučičí jméno, a Alexis prohlásila, že ona by nikdy, prostě nikdy neslyšela na Alex.

Dívám se, jak Caroline zahýbá za roh, jenže to už je pozdě na to, abych ji opravila.

dokážeš udržet tajemství

Obědváme pod naším stromem na nádvoří, když vtom se Alexis dramaticky nadechne, položí si dlaně na zem a nakloní se do kruhu. „Už to nemůžu vydržet. Musím vám něco říct.“

Kaitlyn položí ruku Alexis na záda, jako by ji chtěla tiše povzbudit. „Jde o moje narozeniny teď o víkendu,“ vyhrkne Alexis a my ostatní si k ní poposedneme blíž. „Plánujeme výlet do těch super wellness lázní v Napě už několik měsíců, že jo? No, máma to měla asi zarezervovat dřív, protože když tam před dvěma týdny volala, řekli jí, že ten víkend pořádají svatbu a že je všechno obsazený.“ Dramaticky si povzdechne. „Dokázala vyškemrat jen tři místa.“

„To je fuk. Pojedeme do jinejch lázní,“ řekne Olivia.

„To jsem přesně navrhla. Ale máma prohlásila, že obvolala všechny luxusní místa a žádný tak narychlo nemělo volno pro nás všechny. Kromě toho, tohle je její oblíbený wellness, při zvláštních příležitostech tam jezdí už léta – a vždycky mě chtěla vzít s sebou.“

„Nemůžeme jet místo toho v neděli? Nebo příští víkend?“ zeptám se.

Alexis se na mě podívá a stáhne obočí. „Narozeniny mám v sobotu, Samantho.“

Prudce se nadechne a z tašky vyndá dvě obálky. Jednu podá Kaitlyn a druhou Olivii. „Poslední týden o tom bez ustání přemejšlím a nakonec jsem se rozhodla, že bude fér vybrat ty dvě, který znám nejdelší dobu.“

„Všechny nás znáš od školky,“ namítne Hailey a vysloví to, co si určitě myslí každá z nás.

„To je sice pravda, ale naše mámy,“ prohlásí a gestem ukáže na Kaitlyn a Olivii, „se znaly, už když jsme chodily do školky,“ a obě přikývnou, jako by se tím všechno vysvětlilo. Pak mají ještě tu drzost, že před námi začnou obálky otevírat.

Hailey opět promluví jménem nás lúzrů. „Samantha má teď auto. Co kdybychom tam my dvě zajely a společně jsme si daly oběd?“

Haileyin prosebný výraz mě přiměje o tom chvíli uvažovat. Ale máma s tátou by s tím nikdy nesouhlasili. A i kdyby ano, co by se stalo, až bychom do restaurace dorazily? Správně zaparkovat by mi mohlo trvat deset minut. Co když tam bude obsluha?

Nemůžu řídit.

„Uvažovala jsem o tom,“ řekne Alexis. „Ale ona s pasažéry řídit nebude. Je to tak, Samantho?“ Tváře se mi rozpálí tím víc, čím déle na mě zírají.

Zavrtím hlavou. Alexis se rozhlédne po našem kroužku a jen svýma očima postrčí vinu na mě.

V duchu se mi začínají formovat myšlenky, ale zatím narážejí na pásku opatrnosti, která oblepuje můj mozek. Pomalu plánují a připravují se na to, aby nabraly tempo a převzaly vládu. Zadržím je a říkám si všechny ty správné věci, opakuju si mantry, zhluboka dýchám a pomalu počítám.

Jedna. Dýchej.

Dvě. Dýchej.

Tři. Dýchej.

Nefunguje to. Tváře se mi rozpalují čím dál víc, ruce se mi potí a dýchám mělce. Musím se odsud dostat pryč. Rychle.

Vytáhnu z kapsy telefon a předstírám, že jsem právě dostala zprávu. „Musím letět. Moje nová parťačka na laborky potřebuje moje poznámky z hodiny.“ Zabalím si nedotčený sendvič a doufám, že se mě nikdo nezeptá na parťačku na laborky, kterou ve skutečnosti nemám.

„Nejsi naštvaná, že ne?“ zeptá se mě mile Alexis.

Třikrát se v puse kousnu do spodního rtu, než se jí dokážu podívat do očí. „Jasně že ne. Chápeme to, viď?“ S otázkou se obrátím na Hailey, čímž dám najevo, že my dvě jsme spojenkyně, co se nedostaly dál než na spodní příčky Alexisina společenského žebříčku.

Nato co nejpomaleji odcházím a ignoruju fakt, že každý sval v mém těle se chce rozběhnout.

Když ucítím první náznak panické ataky, mám se dostat na klidné místo s tlumeným osvětlením, kde můžu být sama a dostat své myšlenky pod kontrolu. Moje psychiatrička mi tyhle instrukce vypálila do mozku tak, že jsou pro mě druhou přirozeností, ale já místo toho zapadnu za roh, abych nebyla vidět, a zastavím se zády k budově přírodních věd, obličej přitisknutý do dlaní, jako bych mohla dosáhnout stejného účinku jen tím, že se mi podaří zablokovat oslnivé sluneční paprsky. Nakonec vyrazím pěšky po kampusu a nechám se vést cestičkou tam, kam mě zavede.

Dovede mě do divadla.

Už jsem v něm byla – na každoroční přehlídce talentů, na recitálu jedné kapely, na školních představeních – v podstatě na spoustě akcí, kterých jsme nuceni se účastnit, protože se konají místo vyučování. Nás pět se vždycky vykašle na přidělenou řadu a sedneme si společně dozadu, pochechtáváme se a děláme si legraci z lidí na jevišti, dokud některého z učitelů neunaví nás tišit a nepošle nás všechny ven, jako by to byl nějaký trest. Sedneme si na trávu, povídáme si a smějeme se, dokud všichni, kteří museli zůstat a sledovat celé představení, konečně nevyjdou ven.

Schoulím se na sedadle uprostřed první řady, protože je tu vlastně největší tma, a už se cítím klidněji, přestože Alexis právě seřadila podle oblíbenosti své nejlepší přítelkyně a mě umístila na samý konec. Na druhou stranu už nemusím ztrácet tolik času přemýšlením, kam patřím.

Zazvoní a já se chystám vstát a vyrazit do třídy, když uslyším hlasy. Přikrčím se ještě o něco níž a sleduju skupinku studentů, kteří jdou přes jeviště a potichu se spolu baví. „Uvidíme se ve čtvrtek,“ ozve se klučičí hlas.

Zpoza opony se vynoří poslední osoba. Chystá se zmizet na opačné straně, když se zastaví a udělá několik rozvážných kroků zpátky. Ruce si opře v bok, pohledem přejede po hledišti a v první řadě mě spatří.

„Ahoj.“ Popojde ke mně, sedne si na okraj jeviště a nohy spustí dolů.

Přimhouřím oči, abych si ji ve tmě lépe prohlédla. „Caroline?“ vymáčknu ze sebe.

„Páni, ty si pamatuješ moje jméno,“ utrousí, seskočí dolů a plácne sebou na sedadlo vpravo ode mě. „To mě docela překvapuje.“

„Proč?“

„Nevím. Asi jsem předpokládala, že jsi ten typ člověka, kterýmu se budu muset představit víckrát, než se mu to vryje do paměti.“

„Caroline Madsenová,“ řeknu, abych dokázala, že si pamatuju i její příjmení.

Zatváří se maličko ohromeně. „Viděla jsi i ostatní?“ zeptá se a ukáže na prázdné jeviště.

„Asi jo. Viděla jsem, jak kolem prošla skupinka lidí. Proč?“

Ústa jí v koutcích klesnou. „To nic. Jen mě to zajímalo.“

Teď ve mně probudila zvědavost. A kromě toho se jedná o báječné rozptýlení. „Kdo to byl? Odkud jste šli?“

„Odnikud. Jen jsme se… rozhlíželi kolem.“ Chci na ni zatlačit, abych z ní vytáhla víc podrobností, ale než stihnu něco říct, nakloní se ke mně a zarazí se jen pár centimetrů od mého obličeje. „Ty jsi brečela?“

Ještě víc se zabořím do sedadla.

„Problémy s klukem?“ zeptá se.

„Ne.“

„Problémy s holkou?“ Podívá se na mě koutkem oka.

„Ne. Ne tak, jak to myslíš. Ale, no… vlastně jo, tak trochu.“

„Nech mě hádat.“ Poklepe si prstem na spánek. „Tvoje nejlepší kámošky, co ti k narozeninám obalily skříňku, jsou ve skutečnosti manipulativní mrchy?“

Podívám se na ni zpod řas. „Někdy. Je to tak jasný?“

„Když je člověk o pár skříněk dál, dokáže načerpat spoustu informací.“ Poposedne si na sedadle, sjede maličko dolů, nohy si vyloží před sebe a překříží je v kotnících, takže přesně kopíruje moji pozici. „Víš, co potřebuješ?“ Neodpovím a ona po dlouhé odmlce prohlásí: „Milejší kámošky.“

„Zvláštní. Moje psychiatrička mi to říká už léta.“

Jakmile ta slova vypustím z úst, prudce se nadechnu. Nikdo mimo mou rodinu o mé psychiatričce neví. Není to moje největší tajemství, ale je hned vedle těch zbylých ostatních. Podívám se na Caroline, jak zareaguje, a očekávám kousavou poznámku, komentář nebo povýšený pohled.

„Proč chodíš k psychiatričce?“ zeptá se, jako by vůbec o nic nešlo.

Očividně před ní neudržím žádné tajemství, protože ze mě začnou slova plynout sama od sebe. „Obsedantně-kompulzivní porucha. Jsem víc obsedantní než kompulzivní, takže většina ,poruchy‘ se mi odehrává v hlavě. Díky tomu se to dá docela snadno skrýt. Nikdo o tom neví.“

Nemůžu uvěřit, že to říkám nahlas.

Dívá se na mě, jako by ji to opravdu zajímalo, a tak pokračuju. „Ale moje obsese se týkají spousty věcí, třeba kluků, mých přátel a úplně náhodných věcí… Prostě se nějak upnu na nějakou myšlenku a nedokážu ji vytěsnit. Někdy ty myšlenky přijdou jako blesk a způsobí mi záchvat úzkosti. Jo, a mám tu divnou věc s číslem tři. Hodně počítám. Tak nějak musím dělat věci po třech.“

„Proč po třech?“

Pomalu zavrtím hlavou. „Nemám tušení.“

„To zní dost hrozně, Sam.“

Sam.

Caroline se na mě dívá, jako by jí to celé připadalo neskonale fascinující. Nakloní se dopředu a opře se lokty o kolena přesně jako moje psychiatrička, když po mně chce, abych dál mluvila. Tak to udělám.

„Já začala chodit k psychiatrovi, když mi bylo třináct,“ řekne Caroline věcně. Po dlouhé odmlce dodá: „Deprese.“

Určitě bych jí mohla pomoct.

„Tohle ne.“

„Proč?“

Table of Contents

před šesti měsíci

současnost

ze všeho nejvíc

všech nás pět

dokážeš udržet tajemství