Krajina
roztavených zvonů

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.ivysehrad.cz

www.albatrosmedia.cz

Jan Štifter

Krajina roztavených zvonů – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2024

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

© Jan Štifter, 2024

Illustrations © Ditta Kůtová, 2024

E-book konverze © Grafické a DTP studio Albatros Media, 2024

ISBN tištěné verze 978-80-7601-946-1

ISBN e-knihy 978-80-7601-950-8 (1. zveřejnění, 2024) (ePDF)

ISBN e-knihy 978-80-7601-958-4 (1. zveřejnění, 2024) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7601-959-1 (1. zveřejnění, 2024) (mobi)

Mým synům Prokopovi a Hynkovi

… „Adame, jak si představuješ dědu?“

… „Jako starého vousatého muže o holi s bílými vlasy a přísnějším výrazem, možná proto, že starší muži bývají rozzlobení na celý svět. Promítnu ti obrazy Starého muže v křesle od Rembrandta nebo Portrét starého muže, jak ho viděl Vincent van Gogh.“

… „A jak ho vidíš ty? Našeho dědu? Otcova otce, Tomáše.“

… „Nikdy jsme mu neříkali děda. Po vzoru starých mistrů bych vymaloval moment, kdy za ním otcova matka přijíždí s kočárkem a on se hádá, že to dítě nemusí být jeho, a stejně pak ustoupí a prodá pozemek, aby se jednou provždy zbavil otcovských povinností.“

… „Vousatý, s hůlčičkou?“

… „A s rozzlobeným výrazem, předpokládám, že zůstal sám.“

(2019)

Kozín 2.0

Tomáš zběžně projede v telefonu Facebook, sem tam dá palec nahoru, vlastní příspěvek tam ale nikdy nedal a z principu nic nekomentuje. V televizi od rána melou o tom, že Karel Gott oslavil osmdesát. Lidi sdílej Gottovy písničky a radujou se, že tu Mistra máme pořád, a někdo tam dává ruce sepnutý k sobě, že snad i napořád, i když podle fotek to na dlouho nevypadá – pak ho bude v televizi ještě víc a poveze se městem jako Havel a na klavír by u toho mohl hrát Elton John, aby to teprve mělo správný grády. Tomáš od dětství slýchal, jaký to bude, až jednou umře Karel Gott, a poslední dobou lidi melou o tom, jaký to bude, až bude Karel Gott prezidentem, to tak ještě!

Celej včerejšek Tomáš prochodil po zahradě, brejlil na to místo ze všech stran – taky si představoval, jaký to bude. Jak ji tam přenese, zahrabe, jak bude čekat, jestli se chytne a jestli neuschne. Podle síly kmene odhaduje, že jí bude tak deset. Začala překážet, když si usmyslel, že na jejím místě postaví kozí boudu. Kozín. Kreslí si ho na papíry. Musí se s tím poprat do příští středy, jinak s ním koza bude bydlet v chatě. Meruňka na tom místě překáží, proto ji přenese. Musí kopat hluboko a doširoka – vzpomene si na tátu a jeho Margitu, co s ní žije od rozchodu s mámou. Je náruživá a tátu to s ní i po sedmdesátce pořád baví, na gauči v trenkách s flaškou gambáče poučuje kluka, že s ženskou po dětech musíš hluboko a doširoka, aby z toho něco bylo.

Rejč přetne drobný kořínky, rozpůlí žížaly, zaskřípe o kámen, hlína vydechuje železo. Tomáš od oka vyměřil, kam na svým pozemku kozy pustí, kde všude je nechá zdupat a sežrat trávu, kde to zvíře vyžere, jako pětatřicet křížků zplanýrovalo porost na jeho hlavě – vlasy na útěku se zastavily za horizontem; kdyby je nezbrázdil strojkem, strašil by děti na Hejmu. Vlasy jsou pryč a kozy taky sežerou všechno. Lační po trávě, listech i kůře stromů. Taky smrdí, ale takhle budou dost daleko.

Když prozradil mámě, že bude mít kozu, řekla, že se už úplně zbláznil, a jestli by radši nechtěl ženskou a dítě, protože už na vnouče dlouho čekat nebude. Zeptal se jí, jestli si ho pořídí jinde, a máma řekla, že by si vnouče zasloužila, celej život maká, a nic z toho není, tak co kdyby měla v životě taky chvíli radost? Tak si aspoň přiveď domu ženskou dřív než tu kozu, kozy smrdí tak, že už k tobě žádná bydlet nepůjde, říkala máma skoro prosebně, kdo prej bude chtít kluka s kravičkou chudých? Maso je to hnusný, tuhý a smradlavý, kozí mlíko, no fujtajbl, pohoršovala se máma a Tomáš jí řek, že tu kozu přece jíst nebude, když je vegetarián, a máma se chytla za hlavu a vytryskly jí slzy, upřímně brečela, že už si ženskou nenajde nikdy, normální ženská nebude vědět, čím by mu posloužila, když si takhle navymejšlí. S čím přijdeš příště? Dlouze pak vyprávěla o všech divných lidech, který potkává v paneláku, na poště nebo v sámošce.

Táta mu jako klukovi říkal, že je hňup, a Tomáš se teď doslech, že hňup je vykastrovanej kozel. Lidi říkaj, že je do chovu snesitelnější, není tolik agresivní a míň smrdí. Mohl by tátovi říct, že si nechal uříznout kulky, když je teda hňup. To by táta nerozdejchal. Táta trvá na tom, že chlap si musí užívat, dokud to jde. Když už to nejde, je lepší umrznout na sněhu. Tomáš si ho představuje, jak čeká na smrt v trenkách na trávě pod balkóny, protože tátu nikdy neviděl dojít dál než k popelnicím a už dlouho se před ním neukázal jinak než ve spodním prádle. Až jednou nebudu, říkal táta, Margita tě to všechno doučí, to budeš valit voči, kluku. Teď je moje, ale jednou ji po mně zdědíš. Margita umí, Tomáš o tom nepochybuje. Když Vojta v osmý třídě čmajznul doma videokazetu s pornem a pak se na to všichni u Jindřišky koukali, byl Tomáš jedinej, kterýmu se nepostavil, protože v hlavní roli tam excelovala Margita. Dávali si ji tři chlapi – hluboko a doširoka kvůli dětem, to tak, táto, to povídej ženskejm v sámošce ve frontě na chlebíčky.

Kozín postaví aspoň pro pět zvířat, přece tu koza nebude sama. Místa je tu dost. Pozemek vyměnil za garáž u hasičů, co na něj napsal děda – máma mu to sem tam vyčítá dodneška, celej život na hovno, a teď si mohla polepšit, kdyby kluk do dědka nehučel. Má menší byt než táta, ale zase je její, táta bydlí s Margitou v nájmu. Mohla jsem mít byt aspoň na druhou stranu a s voknem, říkala máma, a Tomáš chtěl už kolikrát škubnout roletou, aby vyletěla nahoru a kuličkou na konci provázku cinkla do skla, ale máma ho vždycky okřikne – roleta nesmí nahoru od chvíle, co se táta nastěhoval do protějšího paneláku. Mohla bych mít byt s voknem, opakovala máma, a ty sis místo toho pořídil chatu někde v tramtárii. On říkal, že v Novohradkách, ona, že v džungli za Horní Stropnicí. Za garáž dostal velkou zahradu s haldou kamení, porostlou mechem tam, kde nejspíš kdysi stával statek, a chatkou, do který se vejde stará kredenc, postel a stůl, u kterýho sedává na posteli. Je to jediný místo, kde Tomáš může nahlas a bez rušení poslouchat Visáče a Tři sestry, nemejt se, nenabíjet telefon, močit každej den u jinýho stromu a u toho si zpívat: „V závodu holek je důležitej dobrej los, asi to má v rukách čaroděj ze země koz.“

Zval tam mámu i tátu, ale ani jeden nemá auto a ten vejlet je pro ně nepředstavitelnej. Jen Margita se ptala, jestli by jim to půjčoval aspoň na víkendy, když je to chata, a nechtěla pochopit, že si to tam Tomáš zabydluje jako svoje hlavní sídlo, noru na celej rok. Táhne ho to z města na venkov. Do zimy chce ještě přistavět komín, aby nemusel topit elektrikou, tady jenom trochu zafouká a jsou všichni bez šťávy, navíc za energie by se nedoplatil a Vojta sem taky jezdit nebude, aby mu ty hodiny stočil.

Dneska přesadí strom a zejtra začne stloukat boudu. Na koupališti ve Stropnici mu chlapi řekli, že je vůl, že se stromy přesazujou leda tak na podzim, nejlíp v zimě, těsně předtím, než promrzne zem, ale tak dlouho čekat nemůže, buď to meruňka dá, nebo nedá. Člověk taky není připravenej na novej začátek a každej to nakonec dá, nějak. Mámě trvalo rok, než pustila ten velkej nájemní byt ve Smetance, a za prachy, co si tajně dávala stranou, protože tátovi nevěřila, si pořídila aspoň kus bytu a teď už to má nejspíš doplacený celý. Táta přešel s dvěma igelitkama o patro vejš k Margitě v ten den, kdy večer ve zprávách ukazovali rozflákanej mercedes třídy S s princeznou Dianou a jejím partnerem Dodim Al-Fayedem. Máma ve speciálním vydání Rytmu života četla, že ještě nikdy tolik lidí neoplakávalo jednoho člověka a že se její srdce přemístilo z levý na pravou stranu hrudníku, což je finiš na místě, protože srdce na pravým místě je blbost – prostě den jako ušitej pro velký stěhování.

Tomáš držel hubu a nikdy se nezeptal, kdy se po rozchodu poprvé potkali táta s mámou v májský sámošce nebo na poště a jak na sebe vejrali – těšil se, že na něj děda napíše svoji garsonku, ale byl to jenom nájem, což Tomáš netušil, tak zbyla aspoň ta garáž. Těžko říct, jestli to víc vyšlo mámě s tím malým bytem v osobku, nebo tátovi, kterej má v osobku Margitu, kdykoliv potřebuje. Je s ní v sedmým nebi. Margita doma chodí v útlejch legínách s tygřím vzorem a táta Tomáše vyhání, návštěva nemůže bejt nikdy moc dlouhá a nejvíc se hodí, když jde Margita běhat. Většinou se rozběhne k Decathlonu a tam jezdí na rotopedech a dře na různých ellipticalech, dělá, že si je zkouší, pořádně se zapotí a pak běží domů za tátou.

Tak ještě aby i ta koza přežila novej restart. Nemusí mu bejt vděčná. Stačí, když nebude moc řvát, pak si tu může bejt, jak dlouho chce. Tahle zahrada je útulek pro všechny, jako je Tomáš. Pro lidi a zvířata, kterejm stačí jen tak si bejt. Nestresovat se. Do ničeho se nenutit. Nenechat se natlačit do škatulek – nikdy nešukat z povinnosti. Sem tam se nějaká nachomejtne, přijde sem z vesnice nebo jede kolem, někdy zůstane dva tři dny, ale pak zase mizí, takhle to Tomáš potřebuje. Číslo na sebe nedává, stejně má telefon věčně vypnutej, volá hlavně mámě, tátovi a Vojtovi do Budějc, ten jedinej sem jezdí, toho jedinýho sem pouští, protože ten jedinej to má stejný – ten jedinej se nenechá spoutat konvencema, není hňup, vykastrovanej systémem. S Vojtou zíraj do krajiny. Vypijou pár piv. Sem tam vzpomenou na něco, co spolu zažili, ale není moc co vyprávět, o tom, jak spolu mlčeli, se těžko vypráví. Od základky spolu hrajou hru – pro každou ženskou na světě maj bodový skóre, od jedničky do desítky, desítka byla v časech jejich dětství Pamela Anderson, co ji každej z nich měl na plakátu nad postelí v pokojíčku. Dlouhý vlasy, velký kozy, uměla se kroutit před foťákem. Teď je ale Vojta ze všeho nejvíc zamilovanej do Španělska, byl tam dvakrát a mluví o tom furt.

Naposledy se ptal Vojty, jestli má ještě tu véháesku, co je na ní Margita, a Vojta říkal, že to všechno spláchla voda; když si jeho táta pořídil internet, celý svoje království sbalil do krabic a nechal ve sklepě – a pak to plavalo, jako všechny sklepy v Budějcích, a na hladině se houpaly papírový obaly a na některých z nich Margita s ohromnejma zlatejma hvězdama přes prsa a jednou megahvězdou přes vyleštěnej rozkrok. Tenkrát to mohla bejt šestka, možná i sedmička, řekne Vojta, čuměl jsem na ni furt.

* * *

„Měli by po něm pojmenovat nějakou ulici nebo aspoň televizní stanici. Osmdesát, kdo by to do něj řek,“ řekne máma, když po dlouhým vyzvánění doběhne Tomáš k chatě, ruce od hlíny. „Přijedeš v neděli?“

„Jo, v neděli jo.“

„Uvařím něco dobrýho. Mám tu v mrazáku ještě na svíčkovou.“

„Mami, já nejim maso.“

„Nějaký maso do sebe dostat musíš. Vývar si dáš, tam to stejně není vidět, když to hodně rozvařím nebo rozmixuju.“

„Je mi z toho blbě.“

„Koukni na něj – on je ti trochu podobnej, nebo byl, když mu bylo jako tobě. Uši máte stejný. Ale ty se stejně víc podobáš fotrovi. Ty svýho fotra nezapřeš.“

„Nezapírám.“

„Ale aspoň se neofrňoval nad masem.“

„Sorry že nejsem jako táta.“

„Seš tam sám?“

„A s kým bych asi byl?“

„Tak já tě nehlídám, že jo.“

„A co děláš právě teď, mami?“

„Ujišťuju se, jestli je tam někdo s tebou. Lidi dneska dělaj tak divný věci. Za nás byla válka a lidi neměli čas myslet na kraviny.“

„Za vás byla válka?“

„Reagan na nás mířil ty svoje hlavice.“

„Přijedu, jo?“

„Kdybys zůstal v Budějcích, nemusel by ses za rodičema plahočit přes půl republiky. Taky to stojí peníze. Máš ještě vůbec prachy? Nemysli si, že ti budu půjčovat, ty jsi v životě dostal dost. A jak jsi s tím naložil… Ještě jsi mohl bydlet v tý garáži, to by tak bylo! Normální je přece bydlet jako člověk, v paneláku! Co když spadneš a zlomíš si nohu, dovoláš se někoho? Je tam někde aspoň blízko chalupa, bydlí tam někdo? Jsou toho plný zprávy, každej den někoho zabijou. Já se nechci dívat v bedně na to, jak tě tam někdo ubodal a okrad.“

„Nemám tu kamery, tak to stejně neuvidíš.“

„Přijeli by tam z Novy a všechno by to nafilmovali. Mě s tvým fotrem by rvali před kameru. No to bych se zbláznila, kdyby tě tam někdo přepad. A znásilnil. To by se ti asi nelíbilo, viď? Nebo jo? Kdyby nějakej úchyl tě tam přepad? Oni to zkoušej i na mě ve městě, stojej za dveřma a chtěj odečítat elektriku, čistit koberce nebo kontrolovat bible, ale na mě si nepřijdou, to já si dám pozor, ale ty jsi byl vždycky takovej důvěřivej, a ještě jim jdeš naproti, těm všem pochybnejm existencím, odstěhuješ se na konec světa – ještě abys jezdil stopem, to radši nejezdi vůbec.“

„Dám si pozor.“

„Já snad dneska neusnu. Vidím to jako živý. Ležíš tam na zemi probodnutej, natahuješ ruku, ale nikdo s tebou není, pěna ti jde vod huby a něco šeptáš, jméno vraha nebo se sháníš po mámě, mě ti to teď úplně sevřelo, že skoro dejchat nemůžu, jestli někdo zazvoní, no to mě omejou. Člověk to piplá celej život, a pak to někdo propíchne kvůli pár korunám nebo cigaretám. Nekouříš, viď?“

„A kdyby?“

„Tvůj táta hulil jako fabrika.“

„Tak v tom jsme taky jiný.“

„Miluška z prvního s tím bude muset přestat, stojí to majlant. Kdo dneska může kouřit, snad jenom ty milionáři, co si to tady všechno rozkradli, tak ty na to maj, a těm je to jedno, že vobyčejnej člověk se dře a nemá ani na nájem a cigára. Miluška říká, že taky už nebude kouřit, ale vono to stejně smrdí ve stoupačkách, tak jsem jí řekla, že budu ráda, že jsem jí kolikrát chtěla to cigáro vyrazit z huby, a ona se na mě smála – dyť ona už ani nemá zuby, smála se na mě těma děravejma zubama. Zuby jsou taky jenom pro ty milionáře.“

„Mami, já tu něco dělám.“

„Miluška to radši prohulí, než aby si udělala zuby. To jsem ráda, že nekouříš. Květa z pošty povídala, že kdo nemá dobrý zuby, toho nevezmou na operaci, no slyšels to? Tak už i ty operace jsou pro milionáře, to je svět, co? Květa tam nabízí losy, jednou tejdně si ho kupuju, los za stovku, Květa dycky říká, že si musim koupit los nebo udělat pojištění, tak jestli něco vyhraju, koupím ti byt tady vedle, Kahounů to chtěj prodat.“

„Já jsem tady spokojenej.“

„Měl bys přijet v sobotu, nebo už v pátek. Kdyby tě našli zabitýho včera, byl bys ve zprávách dneska s Gottem.“

„Přijedu v neděli.“

* * *

Je to dřina, přesadit strom. Meruňka zůstává na svým místě. Vykopal stružku kolem dokola, v zemi jsou kameny, chtělo by to bagr. Zejtra je taky den. Tomáš se zakousne do jabka a pak si na lístek připíše tvaroh, včera došel, bude ho muset dokoupit. Stromy jsou obsypaný jabkama, hrušky jsou trochu flekatý, švestek letos málo. Co nesní, prodá. Na koupališti ve Stropnici zaskakuje u friťáku, když má Kačena děti a nesežene pro ně hlídání nebo když některý děcko onemocní, třikrát, čtyřikrát do měsíce si tam stoupne do kuchyně na celej den, za den Mirčák vyplajzne litr na ruku a to mu stačí. Ještě si dá s ostatníma po šichtě pár frťanů. Kačena tam stejně dřepí, i když nemá šichtu, většinou sedí u stolku nejblíž výčepu, povídá si s chlapama a hlídá svý hejno. Děti svačej, obědvaj a zase svačej nanuky. Mirčák je v tomhle dobrej, nic jí neúčtuje. Prachy se vždycky nějak seženou, to se Tomáš nebojí. Televize toho zase tolik nesežere, v létě je dlouho vidět, a když už vidět není, jde spát. Teď by stejně čuměl akorát na další dokument o Karlovi.

Fakt mu není podobnej, ani ty uši nemaj stejný.

„Jsi ten telefon měl snad v ruce,“ řekne Vojta, když Tomáš přijme hovor po prvním zazvonění.

„Vodpočívám.“

„Přijedu na víkend, pomůžu ti s tou boudou, co ty na to?“

„Začnu zejtra.“

„Tak to o víkendu dotáhnem. Ať to tam má ta tvoje koza pěkný. Budeš jak bača z toho vtipu, co přijde v noci za kozou a zeptá se jí, jestli ji má za á něžně pomilovat, nebo za bé tvrdě vošukat.“

„Koza nedělá béé, ty vole.“

„Proto se do zvířat neseru a radši natahuju v barácích elektriku. Jsem nabitej jak temelínskej reaktor a potřebuju to ze sebe dostat. Postavíme to za dopoledne a potom půjdeme na koupák sbalit nějaký paštiky. Hodím tě do Budějc, pojedeš k matince, ne?“

* * *

Tomáš do soboty odpočíval a Vojta přijel na pozemek s kozou. Vytáhl ji z auta, trochu se třásla. Než si ji sem nastěhuješ, tak si to s ní aspoň zkus, trval na svým, na co čekat do středy. Dej si to s ní tejden, dva, pak to postavíme za jeden víkend. Nebo si ji tady opečeme na ohni, plácl Tomáše po rameni a ten se zašklebil. Musíte se trochu sblížit, holku si taky rovnou nenastěhuješ do chalupy. Je to chemie – buď to tam je, nebo ne – a tahle teda fakt dost smrdí.

Sněhobílá koza na Vojtu vyskočí a otírá si o něj hlavu. Podlamujou se jí nohy, vypadá jako Tomášův děda pár dní před koncem. Pak kozu přivážou ke starý jabloni a jedou na koupaliště. Voda ve Stropnici je děsně studená, to má Tomáš rád, holkám studená sluší. Leží s Vojtou na dece, pijou pivo, auto tady nechá Vojta odstát do zejtřka, do postele se dostanou po svých, a když to půjde, tak ne sami. Piš to na mě, řekne Tomáš, Vojta ho přece zejtra poveze do Budějc, a taky se nějak domluví s Mirčákem, aby to smáznul, nebo tu zůstane o hodinu dvě dýl, aby se neřeklo. Z rádia dneska jedou největší Gottovy šlágry, tak ta mánie doplula i sem.

Na sousední dece leží dvě holky, Vojta dloubne do Tomáše, Tomáš řekne „tadle je pětka a ta druhá šestka“ a pozvou holky na pivo. Vojta vypráví o Španělsku a Tomáš se spíš zajímá, ale holky se hlavně chechtaj, zařezávaj si dolní díl plavek mezi půlky a pak skočí do vody, Tomáš s Vojtou jdou za nima. Holky jsou sestřenice a jsou tady se svýma klukama, který celej den choděj po lese, a jim je líp tady na koupáku. „Takže večer jsme vobsazený,“ směje se Pětka a Šestka skočí Tomášovi na hlavu, takže ho na chvíli potopí a Tomáš ji chytne za kalhotky a zařízne je ještě hloubš. Gott se právě ve tvých nástrahách jak v Seině topí dál a dál a stokrát chválí čas.

„A kdyby náhle blesk tu sjel, srdce spálil na uhel,“ zanotuje Pětka. „Stejně si ho vzala jenom kvůli prachům.“

„Tady Tomáš je z moc prachatý rodiny, kousek odtud má letní sídlo. Půjdete to s náma vomrknout?“

„Kecáte, kluci,“ řeknou holky skoro současně.

„Dědil po dědovi. Každej přece nemusí mít holou prdel,“ řekne Vojta a holky si začnou upravovat plavky. „Hotovej zámek a zahrady a zvířata, to byste čuměly.“

„Takovej Buckinghamskej palác v menším,“ doplní Tomáš.

„Si děláš kozy,“ kouká Šestka na oba dva a vlasy si strčí do pusy.

„Tyhle ruce se nikdy nenadřely,“ ukazuje Tomáš a Vojta přikyvuje.

„A jeho máma je herečka,“ dodá Vojta.

„Nevlastní,“ opraví ho Tomáš. „Moje máma taky nemusí dělat nic. Macecha je vysloužilá herečka, teď už jenom ladí postavičku s trenérem.“

Tomáš skočí pro další pivo a Mirčák na něj hvízdne, ať chvilku počká, musí probrat Kačenu, má to teď doma nějaký nahnutý, potřeboval by v příštím tejdnu dvakrát, možná třikrát vypomoct. Počasí bude skvělý, tak mě nepoděláš, co? Piva nech na mě – a jsme domluvený, platí? Tomášovi se moc nechce, ale Mirčák je dobrej kluk. Platí na ruku a Tomáše nekomanduje. S lidma jako Mirčák je důležitý pěstovat vztahy. Přes něj taky přišel k tý koze, kdyby nebylo Tomáše, byla by na koupališti fajnová grilovačka. Tak já Kačeně řeknu, že je to s tebou domluvený, přikývne Mirčák.

Holky usnou na dece a Vojta přes ně přehodí ručník, sluníčko peče.

„Co kdybychom tu kozu shodili z kostelní věže?“ zeptá se a zapálí si cigáro.

„Seš magor?“

„Dělaj to Španělé, vyvedou kozu na věž a shodí ji dolů. Když se při pádu zabije, berou to jako dobrý znamení. Tahle koza je už stejně vodepsaná.“

„Myslíš, že by s tím lidi tady byli v pohodě?“

„Ve Španělsku si pak berou krev z tý kozy domů, protože je léčivá. Tak kdybys to lidem vysvětlil, třeba by byli rádi.“

„Tady pořád vládnou komanči, ty vole, tady lidi věřej na jiný zázraky.“

„Neztrácej ideály.“

„To je přece cenný, ne?“ řekne Tomáš. „Koza je teprve začátek. Přibudou slepice, co už dosloužily ve velkochovech, prasata, dyť tam se zvířata požíraj navzájem – celej život roděj jako o závod, a když dosloužej, visej na háku, to je posranej svět.“

Vojta do něj dloubne, ukáže na ženskou, co nese dětem tři nanuky, a utrousí: „Pětka, možná pět a půl.“ A Tomáš řekne, že Kačena je přece jasná šestka, dycky šestka, a neměl by už chlastat, když nepozná Kačenu. Já na ksichty nikdy nebyl, mě zajímaj kozy a ty má Kačena teda pořádný, oponuje Vojta. Dneska žádná osmička a už vůbec ne desítka, fakt jde ten svět do prdele, kroutí hlavou Vojta.

„Kam běžely?“ zeptá se Kačena, nanuky drží tak, aby je nezahřívala prsty, a rozhlíží se po celým koupališti. „Jestli poletí kolem, ať si jdou něco dát. Ty jsou vaše?“ ukáže na spící holky. „Jsou mrtvý? Radši exly, než aby poslouchaly vaše fóry, co?“

„Proberou se a bude mejdan.“

„S těma nic moc nebude, chlastaj tady od rána. Jo a slyšela jsem o tvý nový spolubydlící,“ usměje se na Tomáše. „Tak hodně štěstí, málo pláče a do roka dva kudrnáče.“

„Se ti na tu práci vyseru,“ odplivne si Tomáš.

„Dík, že tu budeš,“ zkrotne Kačena. „Potřebuju tejden, nanejvejš dva, abych to dala doma do cajku. Když se to sere, tak všechno naráz.“

„Můj táta říká, že čert vždycky kálí na jednu hromadu.“

„Tejden, dva. Jsi hodnej. Mám pro tebe překvápko, to budeš čumět.“

Šestka je zavěšená do Vojty a Pětka říká, že má ráda svobodomyslný kluky – že na světě přece nejde o prachy, ale o energii, která tady po člověku zůstane, protože ta se neztratí. Takhle jsem o tom nepřemejšlel, řekne Tomáš a mluví chvíli o svý farmě, o tom, co velkýho plánuje – farma proti systému, farma proti všem, který nevěřej, že zvíře je taky bytost, která si zasluhuje důstojnost a klidný stáří, a říká, že tohle vyjde, protože je to dobrý, možná je v tom právě ta dobrá energie, energii dává do všeho a ničeho se nebojí, nízký cíle maj jenom malý lidi. Ty měsíce čumění do zahrady nebyly marný, byl to pohled vizionáře. Začátek všeho je kozín. Přesadit strom, postavit boudu, to je začátek velkýho příběhu. Hlavně nebejt prosáklej stereotypem a neinfikovat vztahy očekáváním.

* * *

„Koza asi zažívá absolutní svobodu, co?“

„Cos jí řek?“