Lež má krátké nohy

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.ivysehrad.cz

www.albatrosmedia.cz

Karol Sidon / Karel Hvížďala

Lež má krátké nohy – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2024

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

© Karel Hvížďala, Karol Sidon, 2024

E-book konverze © Grafické a DTP studio Albatros Media, 2024

ISBN tištěné verze 978-80-7601-945-4

ISBN e-knihy 978-80-7601-949-2 (1. zveřejnění, 2024) (ePDF)

ISBN e-knihy 978-80-7601-956-0 (1. zveřejnění, 2024) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7601-957-7 (1. zveřejnění, 2024) (mobi)

Malomocenstvím se ve světě Tóry vyrážejí na těle nemocného lži. V dnešním světě lži vynášejí autory do vysokých státních funkcí.

Říkával Bohumil Hrabal v restauraci U Zlatého tygra

Myslím, že opravdu žije pouze ten,
kdo prožívá svůj osud jako tajemství.

Stefan Zweig

Prolog

S vrchním zemským rabínem Karolem Efraimem Sidonem vedeme dialog bezmála třicet let a zrodily se z toho čtyři knihy: Když umřít, tak v Jeruzalémě (spoluautor Viktor Vondra) 1997, 2012, 2014, Červená kráva 2002, 2014, Sedm slov 2004 a 2014 a 3 rozhovory 2014. Od té doby, co jsme spolu poslední knihu dopsali, což bylo v roce 2014, jsme oba byli ponoukáni k tomu, v rozhovorech pokračovat, ale nevěděli jsme jak. První knihu jsme psali proto, aby si Židé připomněli, kým jsou, druhou proto, abych si já připomenul, kdo jsem, v třetí knize jsme zkoumali krajní meze rozhovoru (každá kapitola je jen o jednom slově) a čtvrtá kniha je souborným vydáním předešlých knih doplněným mou esejí Evangelion K. E. S a rozhovorem O šuplíku v nás. Teprve když jsme viděli, že hlavně díky internetu, sociálním sítím a algoritmům ve veřejném prostoru nad informacemi převážila lež, fakenews, blábol či spiklenecké teorie, se nám v hlavách rozsvítilo: poslední knihu věnujeme celou jen jednomu slovu, a to je právě LEŽ.

Ale i výklad tohoto slova není jednoznačný, jak na to upozorňuje Lenka Mynaříková v knize Psychologie lži: Pravda, řecky alétheia, a lež nepředstavují dva protikladné pojmy, pravda není úplným protikladem lhaní, spíše se jedná o dva body jednoho kontinua, na němž existují další body, které nepředstavují ani pravdu, ani lež. To každé rozjímání či pábení nad tímto pojmem komplikuje.

Jedna z nejuznávanějších definicí pochází od Josepha Kupfera z americké univerzity v Iowě, který o lži tvrdí, že je takovým druhem sdělení, o němž jsme přesvědčeni, že je klamné, se záměrem, aby toto tvrzení druhá osoba považovala za pravdivé, nebo se záměrem, aby druhá osoba uvěřila, že my, jako sdělovatel, tomuto tvrzení věříme.

Univerzitní profesoři Sanjiv Erat a Uri Gneezy vymezují tři typy lží, podle toho, která strana při nich něco získává, a která naopak ztrácí. Altruistické, tedy bílé lži pomáhají obelhávanému a škodí lháři, při pareto lži, které se někdy říká růžová lež, obě strany dosahují zisku a sobecké, tedy černé lži, pomáhají lháři a škodí obelhanému.

V českém jazyce lež etymologicky souvisí s řeckým jménem pro slovo, význam, příběh a Boha či Rozum. To by znamenalo, že logos by u nás bylo něco jako lhož, dělával si kdysi legraci Jiří Gruša.

Ve slovanských a germánských jazycích lug je mluvení bez záruk, vysílání signálů jen tak. Teprve rozmluva rozhoduje o tom, jestli takový signál někdo přijme. Jinými slovy logos se mění v dialogos. Tedy teprve to, co projde dialogem, získá oprávnění. Pravda žije jen v procesu trvalého ověřování významů, které musí být rychlejší než jejich zanikání. Židé říkají: Dobrá otázka je důležitější než odpověď. Proto lingvisté tvrdí, že pravda není relativní, ale eruptivní a dynamická: mění se podle pohybu kontextu. Nikdy se neopakuje, jen se rýmuje. U nás, říká se, existuje chytrá lež a hloupá pravda, i lež má mnoho verzí a v tom je často náš problém.

Podle německého filozofa Petera Trawnyho je první obětí války pravda, a my tuto knihu dopisujeme v době dvou válek, které se nás týkají. Křesťan Trawny připomíná, jak se Pilát obrátil na Ježíše s otázkou: Co je pravda? A dodává: Křesťanské drama odpuštění je zároveň krizí pravdy, protože pravda byla vždy problém. Lidé pravdu vždy spíš hledali, než aby ji měli. A i my se s tímto problémem budeme potýkat. To věděl i Franz Kafka, který označoval lhaní za univerzální princip a lež a zatajování za základní kameny většiny soudobých společenství. Bez lži by podle něho společnost mohla jen obtížně fungovat. Lenka Mynaříková dodává: „Možná trochu paradoxně se stále vzrůstající otevřeností a přístupností celého světa je v dnešní době potřeba lhát a zatajovat ještě výraznější.“

Za přijetí jiných názorů a lidí, jak říká filozof Peter Sloterdijk, jsou zodpovědné univerzity a diskutující veřejnost a média jsou přečerpávači témat. Pokud se však všichni těchto témat bojí, propast se ve společnosti prohlubuje a otevírá se prostor pro lži. Jenom odvážní dokáží být agenty i diváky vlastní proměny. Ostatní se cítí oběťmi a upínají se ke lžím, které lidem slibují návrat k včerejšku.

A jak napsal jeden čínský básník, jehož jméno si nepamatuji: Lež je algebra falešného potěšení a velké bolesti.

Podle Roberta Řeháka se v hebrejském jazyce používá několik slov pro označení lhaní či lži. Pro sloveso lhát je užíván kořen שקר (ŠKR). To vyjadřuje lhát, říkat nepravdu či podávat informaci bez reálného základu. Od tohoto kořene se odvozuje שקר  šeker „lež“, איש שקר  íš šeker (biblická hebrejština) či שקרן šakran (ivrit) „lhář“. 

Druhým častým slovesem je כזב kazav. To vyjadřuje „lhát“, „klamat“ či „podvádět“. Jedná se o starý kořen doložený i v arabštině kazab. V moderní hebrejštině se sloveso spojuje i s odporem מאוכזב meuchzav „byl zklamán“ či אכזבה achzavá „zklamání“.

Dalším slovem je כזב kazav ve významu „být nepravdivý“, „lhát“ či dokonce něco zapírat či předstírat, někoho zklamat, podvést. Toto slovo nechvalně proslavil Bar Kochba, který byl označován Bar Koziba – jedná se o lidový přídomek, který přejala především rabínská tradice. Mnozí učenci věří, že jeho jméno je odvozeno od místního Chezib (Gn 38:5) nebo Chozeba (1Pp 4:22). Jiní míní, že to znamená „Syn lži“, což získal po strašlivé porážce, kterou utrpěl, a podle toho, že si nárokoval titul Mesiáše. 

Existuje také hebrejský výraz שווא či שוא šaw, někdy též překládaný jako „lež“, „nepravda“, „klam“, který se v podstatě vztahuje na něco bezcenného, zbytečného, marného, nehodnotného, k ničemu. Hlavně ve spojení s falešnými sny, falešnými proroky a poplachy. 

Propast mezi jazykem slov rozpravy a jazykem politiky, stejně jako se dříve rozešel jazyk slov rozpravy s jazykem Bible, se neustále rozšiřuje a prohlubuje. Následující dialog je pokusem přes tyto propasti postavit alespoň provizorní lávku. Činíme tak ale v době, kdy slova jsou pokryta nánosem předchozích výkladů a žvástů. Jsme tudíž stejně u vytržení, jako byl Erasmus, když spatřil tištěné slovo, protože se mu zdálo, že se otevřela velká pokladnice, do níž se je možné nořit a donekonečna probírat jejími poklady. My se díky internetu, sociálním sítím a algoritmům nacházíme naopak v době vytržení z toho, jak snadné je tuto pokladnici vykrádat a ničit z čistě sobeckých a mocenských důvodů. Jsme svědky pohřbu hájemství slov, která již čím dál častěji nejsou prostředkem iniciace ani komunikace, ale působí jen jako sedativa.

1

Karole, protože si budeme povídat o lži, nemůžeme ani v první větě našeho rozhovoru lhát a předstírat, že si vykáme, když si ve skutečnosti již léta tykáme. A ani v celém tomto rozhovoru se nemůžeme tvářit, že jsme v životě nezalhali, byli bychom nedůvěryhodní, proto budeme muset být v některých pasážích i velice osobní, za což se omlouvám předem, ale útěchou ti může být, že totéž se týká i mě. Začnu ale jako obvykle a požádám tě ještě jednou a zřejmě naposled o hakafot, o obchůzku, ale tentokrát jenom kolem jednoho slova, a to je právě lež, a ta se vztahuje na celý život. Je-li život jen překrásnou lží, smrt je bolestivou pravdou.

Mohl bys mi úvodem vysvětlit, proč má hebrejština, jak jsem se dověděl od lingvistů, pro lež a lhaní různá slova vycházející z různých slovních kořenů a jak se liší jejich významy či výklady? Proč si hebrejština nakreslila kolem tohoto slova tak dlouhou obchůzku?

Stejnou otázku bychom si mohli klást i nad českými texty, kde ovšem, třeba i za pomoci slovníku, lépe vycítíme rozdíly mezi lží, nepravdou, klamem a podvodem. Domnívám se tedy, že v podobných případech nejde o skutečná synonyma, různá slova stejného smyslu, ani v hebrejštině, ale je tomu jako v češtině, kdy v mluvené, a tím spíše psané řeči podvědomě volíme mezi lhát, klamat nebo podvádět či zatajovat, protože je mezi nimi pojmový rozdíl. Hebrejština je ovšem velmi starý jazyk, který do sebe vstřebával slova ze spřízněných semitských jazyků, aby jimi rozšířil nedostatečnou slovní zásobu, ale to podle mne v zásadě nic nemění na tom, co si myslím, protože přejímala něco, pro co sama neměla jméno. Problém pro nás, a tím nemyslím jen lidi, pro které není hebrejština mateřskou řečí, spočívá v tom, že tyto rozdíly musíme objevovat z textové souvislosti.

Tomu rozumím, ale ptám se proto, že jsi nedávno přeložil Pět knih Mojžíšových, tedy Tóru, takže s překlady z hebrejštiny máš zkušenost a mohl bys ty problémy přesněji pojmenovat.

Pro upřesnění, nedávno to může připadat tobě, ale když vyšel překlad poprvé, bylo to roku 2012. Přibližně od poloviny devadesátých let minulého století vycházel postupně, byť ne v definitivní podobě, po jednotlivých týdenních oddílech jako tisk pražského rabinátu pro potřeby členů obcí.

Pomohl ti při práci slovník, který většinou kontexty neobsahuje, nebo jsi musel vycházet víc z různých starších textů a překladů?

Autoři slovníků, kteří tento problém berou vážně, nám v tomto směru pomáhají, ale všimněme si, že proto často jako doklad uvádějí samotné texty, aby vynikl kontext pro upotřebení toho, a ne jiného synonyma. Mnohdy však je při překladu hebrejského textu potíž v tom, že každá řeč je samostatný organismus, a implantovat do něj v překladu pojem z jazyka, který mu je vývojově tak vzdálený jako například čeština, může být zavádějící. S tím ale souvisí opačný a častější případ, který s tím má co do činění, že při překladu narážíme na chudobu jazyka, do něhož překládáme, a nakonec se musíme spokojit s tím, co máme, bez ohledu na nuance, které synonyma poskytují. Nejsem zrovna lingvista, ale vycházím z toho, že synonyma vlastně prozrazují potřebu té které řeči zvýraznit pro ni významné odlišnosti.

To se týká samozřejmě i jiných jazyků, protože překladatel nepřekládá jen jazyk, ale knihu z jedné kultury do druhé kultury, a oba to známe, protože jsme studovali v Německu. Třeba pro slovo der Böhme neexistuje český ekvivalent: my to slovo překládáme jako Čech, ale v latině či němčině znamená každého obyvatele Bohemie, ať mluví česky, německy, polsky, italsky či jidiš. Podobně třeba v němčině die Schuld znamená nejen vinu, ale i dluh atd.

To máme i v hebrejštině a souvisí to s povinností dluh vyrovnat.

Můžeš uvést nějaký další konkrétní příklad z hebrejštiny?

Hebrejština – a použiju přitom pro zjednodušení podstatná jména – zná několik výrazů pro někoho, koho čeština obvykle zahrne pod pojem nepřítel. V hebrejštině to však může být ojev, což je asi nejbližší globálnímu nepříteli, nebo sone, což je spíše nositel zášti. Pro češtinu je zajímavé si uvědomit, že ten, kdo není přítel, je šmahem nepřítel, na rozdíl od vraha, který spadá do jiné kategorie, ačkoliv v ruštině je vrag překládán jako nepřítel…

… a nejen překládán, a to jim, zřejmě, jak vidíme na Ukrajině, dovoluje snáze tam vraždit i civilisty.

Když jsme u toho, šesté přikázání Desatera al tircach, nevraždi, je v češtině chronicky chápáno jako nezabiješ, ačkoliv právní pojetí rozlišuje mezi zabitím a vraždou. Zde však hebrejština (alespoň biblická) rozdílu nečiní. Roceach zůstává „vrahem“ i v případě, že zabil neúmyslně, a Tóra proto přikazuje vybudování šesti měst, kde by člověk, jenž neúmyslně „zavraždil“ jiného člověka, mohl na základě soudního výroku nalézt bezpečný úkryt. Jde-li však o výkon trestu smrti, tam jde o „zabití“. To se týká i vykonavatele krevní msty, který stíhá vraha, protože připravil o život člena jeho rodiny.

Ještě bych zůstal u lži: čeština, jak jsi řekl, rozlišuje mezi lhaním, klamáním a podváděním a zatajováním. Jak je tomu v hebrejštině? Má jako starý jazyk těch významů ještě víc, než mi řekli lingvisté? A co ty různé významy vlastně vypovídají o charakteru toho kterého národa? Lze z jazyka vytušit diagnózu národa i člověka?

Vehnal jsi mne do kouta, odkud mohu jen kvílet, pomóc, nevím! V nouzi mě napadá lašon hara, což lze přeložit jako „jazyk, který je zlý“ nebo ještě pregnantněji jako „jazyk toho zla“, ačkoliv je to většinou chápáno jako „zlý jazyk“. Vejde se to takhle pohodlněji do pusy, ale správné to není, protože jazyk sám o sobě nemusí být zlý. Zlým se stává teprve užíváním či přesněji uživatelem. V Tóře se praví, že když Bůh zformoval člověka, vdechl mu nišmat chajim, oduševnění života, a člověk se stal „živou duší“ – nefeš chaja. Starověký překladatel Tóry do aramejštiny Onkelos, jehož překlad je většinou doslovný, se v tomto případě vzdal doslovnosti a obrat „živou duší“ opsal slovy „duší mluvící“. Pojem „živé duše“ se vztahuje na všechny živé organismy, mezi nimiž je člověk jako mluvící duše ojedinělý. Stejně je jen na člověka vázáno oduševnění života, nišmat chajim. Jiným živočichům ji Bůh (ze sebe) nevdechuje. Nešama je vedle nefeš (duše) a ruach (duch) chápána jako nejvyšší kvalita duše, a protože vychází ze Stvořitele, připadá mi „oduševnění“ jako odpovídající ekvivalent toho slova v češtině. Jednak souvisí s dýcháním, ale jednak také poukazuje na to, že to, co dělá člověka člověkem, je to, co metafyzického Boha přímo spojuje s fyzickým člověkem. Nu, a fyzickým projevem tohoto spojení je podle Onkela jazyk jako nástroj řeči. Předtím než Bůh vdechl člověku nešama, ho zformoval z prachu země, a v Talmudu si všímají, že sloveso „zformoval“, hebrejsky va-jijcer, je v Tóře psáno se dvěma j, ačkoliv by úplně stačilo jedno. Protože se však za tím v Tóře musí skrývat záměr, usoudili, že tím Tóra upozorňuje na dva jecerim, které v člověku – opět výhradně jenom v něm – působí: jecer tov (dobrý jecer) a jecer hara (jecer zla). Samo slovo jecer je těžko přeložitelné, obvykle je však pro ně používán výraz „sklon“, a tak u něj raději z nedostatku přesnějšího výrazu zůstaneme. Ale říkám to proto, že tyto sklony byly do člověka vloženy při jeho utváření předtím, než do takto zformovaného člověka byla vdechnuta Boží nešama, jejímž úkolem v tomto životě je volba mezi těmito sklony. A ta spočívá na jazyku, v řeči, poněvadž ta je nejcharakterističtějším projevem každého člověka a všech lidí, kteří mohou jazykem vládnout. Když se obecně mluví o lašon hara, jazyku, jejž člověk používá ke zlému, je uváděn především rechilut, nesprávně vykládaný jako „pomlouvání“. Ve skutečnosti však jde o nejčastější zneužívání schopnosti mluvit v lidském společenství, o šíření i zdánlivě neškodných drbů. Trestem za lašon hara je – ve světě Tóry – malomocenství, jímž Bůh ztrestal Mojžíšovu sestru Mirjam, protože roznášela drby o svém bratrovi, ale o tom se teď raději šířit nebudu.

Jo, jo, o tom mluvil Bohumil Hrabal, kterého citujeme v mottu. Zastavil bych se ale u překladu slova jecer, sklon. Tuhle jsem četl, že by se jecer dal spíše přeložit jako náklonnost, protože sklon je příliš tvrdý a jednoznačný výraz. Co si o tom myslíš?

Náklonnost k něčemu nemá popravdě daleko od sklonu. Osobně jsem přesvědčen, že bychom měli vycházet ze slovesného kořene jacar, který ve třetí osobě jednotného čísla říká „vytvořil, zformoval, vyrobil“. Jecer je potom tvořivost, jež je buď dobrá, anebo, chraň Bůh, od zla, a vzhledem k tomu, že oběma jecerim vybavil Bůh člověka při tvorbě jeho hmotného těla, dokonce i tato vloha je od Boha. Jen se to nezdůrazňuje, protože bez ní by člověk neměl volbu a nebyl nucen volit, a to je smysl, proč byl stvořen. Zvířata ani andělé tento problém nemají, a můžeme-li v tom důvěřovat rajskému hadovi, je tím člověk mezi stvořeními jediným partnerem Stvořitele samého, když ho stvořil ke svému obrazu.

Vraťme se k otázce, jak různé významy slov i významové posuny v překladech vypovídají o charakteru toho kterého národa.

Lašon hara jsou postiženy všechny národy, ale spatřovat v něm samotnou podstatu lidské špatnosti je při jeho zdánlivé neškodnosti podle všeho výsadou tradiční kultury židovského národa, jeho kultury, počínaje ovšem Tórou.

A v tom spočívá ta často citovaná či haněná výjimečnost židovského národa?

Ano, ale nezapomínejme přitom na to, že zlý jazyk není něčím, čím by se dal židovský národ charakterizovat lépe nebo hůře než jiné národy. Výjimečnost židovského národa spočívá v tom, že si jej za svůj zvolil Bůh. To je alfa a omega jeho charakteru a jeho utváření. Poněvadž pokud bychom se chtěli odvolat na názor někoho vskutku objektivního, Stvořitele, jak by tento národ charakterizoval, opakoval by i dneska sama sebe: Je to lid tvrdé šíje! Opakovaně si na to v Tóře stěžuje svému věrnému služebníkovi Mošemu, ale přesto je odhodlán při své volbě vydržet celou věčnost. Tvrdošíjnost není ovšem jen židovská vlastnost. Jestliže v ní však Bůh vidí specialitu charakteristickou pro lid Izraele, o němž v jiné souvislosti mluví jako o svém prvorozeném synu, počátku své úrody, a nikdy to nezpochybnil, pak je tuto tvrdošíjnost třeba chápat i pozitivně. Nejlépe to vystihuje jeden poválečný a doopravdy židovský vtip. Můžu?

Proč se ptáš? Aha, ty sis vzpomněl, že jsem v rozhovoru Tachles, Lustig Arnoštovi zakázal říkat vtipy. To ale mělo jasný důvod: on jeden čas místo odpovědí všem novinářům vyprávěl vtipy, a když jsem ho chtěl donutit k tomu, aby nad odpověďmi přemýšlel, nic jiného mi nezbývalo. Lustig to pochopil, věděl, že umírá, a chtěl, aby po něm zbylo něco podstatného. To ale není tvůj případ, tak mi ten vtip řekni…

Začíná jako celá dlouhá řada židovských vtipů v kupé vlaku. Sedí v něm dva polští Židé, jeden z nich se modlí ze siduru, modlitební knihy, a druhý se nemodlí. Když se první domodlí, nabídne sidur tomu protějšímu, poněvadž předpokládá, že ho nemá. Ten mu však vysvětlí, že nemůže chválit někoho, kdo připustil šoa. Jenomže neuplyne hodina a ten, co vlastní sidur, vidí, že jeho protějšek vytahuje z tašky sáček s modlitebními řemínky, s požehnáními si je uvazuje na levou paži a na hlavu, a když skončí, zase si je svlékne a uloží do sáčku a sáček do tašky. „Co mi vykládáte, že se po šoa nemodlíte?“ vyhrkne ten se sidurem. „Chválit Stvořitele je jedna věc, ale tohle je něco jiného!“ zní odpověď. „V čem, prosím vás?“ Tázaný se musí zamyslet, než na otázku odpoví. „No, přece v tom tátu nemůžu nechat samotného!“

Když jsme u hebrejštiny, vzpomněl jsem si na satmarské Židy, kteří tvrdí, že hebrejština je nečistý jazyk, že Ježíš hovořil jidiš. Kolik výrazů pro lhaní má jidiš a jak rozdílnost jejich významů vypovídá o rozdílech mezi těmito chasidy a ostatními Židy?

Milý Karle, ptáš se mě na něco, nač neznám odpověď, neb nejsem chasid a neumím jidiš. Jinými slovy by na to snad uměl odpovědět jen Žid, který jidiš mluví a svůj chasidut žije. Ani satmarští však neměli na mysli hebrejštinu jako řeč Písma, jež je jim svatá, ale moderní hebrejštinu jako jeden ze světských jazyků.

A proč to tedy hlásají?

Napadá mě otázka: Není právě ideologie tou kýženou anatomií, přiznanou nebo i nepřiznanou kostrou, na niž se potom na šlachy věší kusy ideologických polopravd nebo rovnou lží? Ke skutečnému dialogu dochází za předpokladu zvýšené pozornosti k tomu, co skutečně říká ten druhý.

No jo, tázání je zbožnost myšlení, řekl Martin Heidegger.

Většinou se však lidé spolu baví tak, že melou to, co se jim mele v hlavách, aniž by toho druhého vůbec poslouchali. A ten druhý zase čeká na to, až jeho protějšek ztratí nit a dá tak i jemu příležitost mlít chvíli obsah své hlavy. Když se do takového „dialogu“ připlete člověk, který tomu, co říká ten druhý, věnuje pozornost, může se pokusit v tom vyznat, případně ten meloucí kafemlejnek zastavit a srozumitelně seznámit svého druha s tím, co to před ním namlel, aby si to uvědomil. Ideologie tak zastupuje falešné představy o sobě samém, o světě okolo sebe včetně tzv. účastníků společenského dialogu, kteří si bez ohledu na ideologie „rozumí“ především v tom, že už ani nemelou proto, aby byli slyšeni, ale jen proto, aby využili chvilek, kdy jim v tom společenském mletí připadla chvilka na vlastní sólo. Je to vlastně strašně smutné, protože každému jde o to, upozornit „jsem tady, já!“, a protože se sám za sebe stydí, nemá fakticky o čem podstatném mluvit a jenom křičí: „Já! Já!“

A jak vidíme, u nás jsou lidé, kteří mají tak silný komplex méněcennosti, že to musí křičet i deset hodin. Já jsem tě ale poslouchal, jen jsem chtěl vědět, proč i mezi Židy jsou takové hlášky možné.

Dojde-li nějaká skupina k závěru, že je něco tak a tak a stane se jí to východiskem ke všem dalším závěrům, stane se to pro ni naukou. Satmarští chasidé pokládají vznik samostatného židovského státu takříkajíc vlastníma rukama za katastrofu, jež je v rozporu s dosud platným trestem exilu za hříchy, jichž se národ dopustil v období Prvního a Druhého chrámu. Proč odmítají hebrejštinu jako světský jazyk, má – jak jsem se tím zabýval ve své knížce Avonam, kapitoly o sionismu a trauma viny – podobný důvod, protože používat ji ke světským záležitostem znamená profanaci svatého, jako v případě Božího trestu. Existence židovského státu oddaluje Božímu lidu vykoupení a přidělává další hříchy ve Svaté zemi. I z toho, co jsem řekl, snad vyplývá, že to má hlavu a patu.

Vrátil bych se ale k češtině: jak se podle tebe stavíme k lašon hara, tedy ke zlým vyjádřením?

Zůstal bych u pojmu zlého jazyka, poněvadž ten se dotýká všech národů a jeho ekvivalent najdeme v každé řeči, včetně češtiny. Zlé vyjádření je naopak specifikum, které – pokud vím – nezlidovělo natolik, aby bylo pokládáno za tak velkou hrozbu, aby ohrožovalo život. Na obranu před ním jsou dodnes používány amulety a ve starších kulturách čarodějnické praktiky a magická gesta. Chápu, že termínem zlých vyjádření míříš – jak je tvým zvykem – do oblasti společenské, přesněji do oblasti současné české politiky, ještě konkrétněji do Parlamentu ČR.

A nejenom tam, ale i donedávna na Hrad a vůbec k diagnóze lidí, kteří vstupují do politiky s nekalými úmysly a nectí rozdíly mezi lží a tušenou pravdou…

… a právě tam by bylo namístě používat amulety před zlým jazykem od chvíle, kdy sociálně demokratický předseda vlády Paroubek vyjádřil nulovou toleranci opozičním názorům a přestal si před pusu klást ubrousek slušného vychování. Protože jsem s ním párkrát mluvil, mohu dosvědčit, že se mu jej tak nebo onak dostalo. To však vedlo k tomu, čeho jsme svědky v podání stran ANO a SPD, především od lídrů těchto dvou stran. Je to bezostyšnost při používání vyslovené lži, klamu atd. v mocenském boji. Bohužel i proto, že v českém parlamentu zdomácněla natolik, že je – byť někdy s přemáháním – tolerována některými jejich poslanci a většinou poslanců vládnoucí koalice. Důvod je přitom zřejmý: každému myslícímu člověku je jasné, že tahle snůška „zlých vyjádření“ není ani tak adresována protivníkovi, jako do řad voličů na důkaz odhodlání, že s nepřítelem v parlamentu se bojuje (za partaj, což je ta jedině správná věc) všemi prostředky. Tím, že se do kotle bezohledně přikládá, aniž by se braly v potaz skutečné potřeby země, jsou vymývány mozky už tak náchylné k manipulaci, a tak samozřejmě hrozí, že kotel neřízeně vybouchne, a o to jde putinovskému Rusku, které do něj přikládá virtuálně. Fialova vláda, hlídaná voliči pěti stran, si naštěstí ani nemůže dovolit překračovat meze slušnosti, a tím, že se k vaření lidských mozků odmítá připojit, spoléhá nejspíš na to, že poslední volba vyjde ve prospěch rozumu.

A nemůžeme si za různé útoky i trochu sami, když i Židé jako starý národ rádi všechno ironizují? Nedávno jsem četl, že nošení jarmulky, tedy kipy, předepisuje traktát Kidušin, který říká, že si je třeba zakrývat hlavu kvůli „svaté Přítomnosti nad hlavou“. Pak je prý otázka, proč by měli Židé chodit k Západní zdi, kde údajně sídlí svatá Přítomnost, aby se tam v její přítomnosti modlili za partnery, které chtějí potkat. Nestačilo by se dívat nad svou hlavu? Jde o vtip, nebo o lež? Jak bys odpověděl?

Čekám na něj…

Než jako součást lži.