Copyright © 2014 by Bastei Lübbe AG, Köln

Translation © Jan Mrlík, 2024

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu

CHERRINGHAM – SNOWBLIND

vydaného v roce 2014 nakladatelstvím
Bastei Lübbe AG, Köln,

přeložil Jan Mrlík

Redakční úprava Vlasta Kohoutová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2024

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7695-216-4

Hlavní postavy

Jack Brennan je bývalý detektiv z newyorského oddělení vražd, kterému před nějakou dobou zemřela manželka. Odešel do výslužby a netoužil po ničem než po klidu a míru. Doufal, že obojí najde v poklidném anglickém městečku Cherringham. Zvolil si život na obytné lodi, s níž kotvil u břehu Temže kousek od městečka a těšil se ze samoty. Brzy však zjistil, že mu přece jen něco chybí – výzva v podobě řešení zločinů. A Cherringham mu kupodivu dokázal něco nabídnout i v tomto ohledu.

Sarah Edwardsová je webová designérka, která žila s manželem a dvěma dětmi v Londýně. Před časem však muž utekl se svou sexy americkou šéfkou a Sarah se rozpadl celý život. S dětmi se odstěhovala zpátky do zastrčeného Cherringhamu, odkud před lety odešla. Jenže maloměstská atmosféra ji začala znovu ničit – nikdy se tam nic nedělo. To si aspoň myslela do chvíle, kdy jí do života vstoupil Jack a všechno změnil, k lepšímu i k horšímu.

1.

Krásný večer k procházce

Archy Fleming odstrkoval větve, které mu bránily v chůzi.

Kampak se poděla ta pěšina, po které jsem šel? divil se.

Dneska večer bylo tak hezky! Určitě bylo hezky, nebo ne? Možná trochu chladno. Ale teď už je mnohem větší zima, takže se zdá, že to vůbec nebude příjemný večer.

Upřel oči na zem. Je tohle pěšina? To nedokázal posoudit, zvlášť když měl pod nohama tolik zpřelámaných větviček a opadaného listí. Měl pocit, že cestičky bývají obyčejně čistší, než je tohle. Chodí po nich přece všichni ti lidé, když jdou… když jdou…

Odkud jsem přišel já? zauvažoval. Tam odněkud, ale odkud?

Určitě odešel z místa, kde byli ještě další lidé, ale i když si vybavoval jejich tváře a úsměvy, nevzpomněl si na jméno žádného z nich.

Možná by se měl otočit a jít zpátky. Vrátit se tam. Ale zase na druhé straně, jestli je tohle pěšina… Třeba někam vede. Musí někam vést.

Vesnice! Ano, to je místo, kde se dostane do tepla, do hospody. Jistě!

Někde před ním určitě bude hospoda. S krbem, v němž hučí oheň.

Zadumal se nad tím: krb s hučícím ohněm.

Pokračoval v chůzi. Do tváře ho šlehla tenká větvička, kterou přehlédl, a vysloužil si tak nepříjemné švihnutí. Bolelo to. Tu si všiml, že stromy, pěšina i listí na zemi naráz zbělely.

Padá sníh.

Archy udělal něco, co si pamatoval z dávné doby.

Vyplázl jazyk a nechal sněhové vločky, aby na něm přistávaly. Napřed jich bylo jen několik, potom víc, až konečně pochopil, že to není žádné mírné sněžení.

Na suchý, popraskaný jazyk mu nedopadaly jenom zřídkavé lehké vločky.

Kdepak, tenhle sníh byl těžký a hustě chumelilo. Chodidla mu sice chránily trepky, ale na holé kotníky mu útočil sníh, lepil se na ně a ukrutně studil.

Bílé nadělení už úplně pokrylo zem.

Tenký župan mu teď byl málo platný. Také na něm ulpíval sníh a překrýval poněkud pochmurný vzor střídavých tmavě červených a modrých proužků.

Krb s hučícím ohněm.

A pinta piva.

Pintu bych si dal, to tedy ano.

Stál by u toho sálajícího krbu a labužnicky usrkával dobré pivo.

Tak, jak je – v trepkách a v županu. Aby se všechen ten sníh rozpustil.

Jako by venku vůbec nesněžilo.

Archy šel dál a při každém kroku se po celém těle zachvěl.

Kupředu ho táhla představa, že někde tam před ním, na konci nyní bílé pěšinky, najde vesnici a v ní hospodu, takže mu zbývalo jediné – pokračovat dál tou cestou, po které se vydal. A nesešlo na tom, že je mu hrozná zima.

Upadl, tvrdě narazil koleny do země. Ach, jeho nespolehlivá kolena. Teď klečel ve sněhu a na šedivé vlasy mu padalo to bílé svinstvo.

Archy se rozhlédl kolem.

Kde je ta zatracená pěšina?

Zdálo se mu, že by udělal líp, kdyby se pustil víc vpravo. Tam to vypadalo, že by tudy mohla vést stezka, která mu zmizela.

Přitom však zůstával klečet na kolenou. Nechtělo se mu zvedat, dokud nebude přesně vědět, kudy má jít dál.

Nebo by měl uhnout spíš vlevo? Správně! Tam je ta pěšina – sice úzká, ale jasně ji viděl, přestože hustě rostoucí stromy s větvemi obalenými sněhem jako by se ji pokoušely schovat.

Kdepak.

Pustí se rovnou za nosem, to bude správná cesta. No jistě. Tudy vede ta pěšina. Prostě jen musí pokračovat stejným směrem, jakým šel doteď.

Rozhlédl se po něčem, čeho by se mohl chytit, aby se mu lépe vstávalo.

Kousíček od sebe viděl střapaté křovisko. Ještě na něm visely suché bobule. V dlani sevřel několik větviček a přitáhl se, dokud se mu nepodařilo zvednout jedno koleno.

Hlavou mu proletěla myšlenka: Co kdybych vůbec nedokázal vstát?

Co kdybych tady nakonec zůstal trčet?

Při tom pomyšlení sevřel ze všech zbývajících sil kloubnaté pokřivené prsty, pevně se držel a s potížemi se postavil zase na obě nohy.

Stál tam, vyčerpaný vynaloženým úsilím, celý se třásl, ale potom jako by se dočkal odměny. Před sebou viděl světla. Dvě světla! Byla tam – ale po chvíli zmizela.

Potom se ukázala znovu.

To je vesnice!

Hospoda!

Už je blízko. Opravdu blízko.

A tak Archy Fleming klopýtal kupředu a nedbal na větve, které mu drásaly obličej, protože věděl, že musí jít rychle, a tak se o bolestivé škrábance nestaral.

Do vesnice mu zbýval malý kousek cesty. Tak jen prostě musí jít pořád rovně.

2.

Vánice

„Venku se čerti žení, co, Jacku?“ Ellie stála za barem a vyhlížela okny před hostinec. V Cherringhamu se spustila pořádná vánice.

Jack se otočil a rozhlédl se po téměř prázdné hospodě. „Kde jsou všichni?“

„Myslím, že nejsou zvyklí na takovéhle fujavice. Každý sedí doma pěkně v teple. Dáte si ještě jedno?“

„Už ne. Začíná to být opravdu ošklivé. Radši se vrátím na Husu.“

Ellie pohlédla na dva staré muže, kteří seděli u stolu v rohu nálevny. „Těm dvěma brzo řeknu, aby se raději zvedli. Nejvyšší čas to tady zavřít a spěchat domů ke krbu. V rádiu hlásili, že má přijít silná sněhová vichřice.“

Jack se k ní zase otočil čelem. „To myslím uděláte dobře. Víte, všechen ten sníh venku… Připomíná mi to domov. Takovéhle vánice jsme tam mívali v jednom kuse.“

„Už jsem slyšela. Takže vy jste na to zvyklej. Dobře víte, kdy je potřeba solit, kdy má vyjet pluh a tak, že? Nevím, nevím, jak náš malej Cherringham tohle nadělení zvládne.“

„Bude to určitě zajímavé.“

Jack si pevněji usadil na hlavě vlněnou bekovku a pozapínal teplou námořnickou blůzu. Na nohou měl vysoké holínky, takže jít tou sněhovou břečkou tam venku nebude problém. Ovšem řídit auto po zaváté silnici? To by mohla být docela jiná písnička.

„Dávejte na sebe pozor, Ellie.“

„To si pište,“ odpověděla servírka, vyšla zpoza výčepního pultu a začala zhasínat světla. To konečně přimělo dvojici staroušů v rohu, jak jim tu místní říkali, aby se začali zvedat.

Doufejme, že to nemají moc daleko domů, pomyslel si Jack.

Jak že to bylo v tom starém filmu… To je noc, že by člověka ani psa nevyhnal.

Velmi rychle zjistil, že tahle noc nebyla příhodná ani pro jeho Sprite.

V New Yorku řídil velká SUV, která neměla problém zvládnout led, sníh nebo déšť – vlastně cokoli.

Přestože nechal své malé sportovní autíčko obout zimními pneumatikami, uvědomoval si, že je příliš lehké na to, aby se kola na zasněžené vozovce prořízla až na pevný povrch.

Při couvání z parkoviště hostince U Ploughmana cítil, jak pneumatiky bojují se sněhem.

Asi jsem se ke zdejší zimě stavěl dost přezíravě, dumal Jack.

Dokud žil v New York City, měl docela rád, když se v zimě přihnala silná sněhová bouře. Záplava sněhu vždycky dokázala z lidí vykřesat to nejlepší – všichni táhli za jeden provaz. Kromě toho sníh také dovedl hlučné velkoměsto utlumit, když je přikryl bílou dekou… To musel člověk zažít.

Ačkoli to ke své obytné lodi neměl nijak daleko, jasně si uvědomoval, že bude muset jet pěkně hladce a pomaličku.

Ještě něco: zdálo se, že ulice v Cherringhamu jsou pusté a prázdné.

Zatím se neobjevily žádné sněžné pluhy.

Všichni jsou raději zalezlí doma.

Cherrignhamská vánice.

Už se těšil, až se vrátí na Šedou husu a z ní bude s potěšením pozorovat fujavici venku…

Jack přejel řeku a dostal se na známé místo, kde se cesta větvila a hlavní silnice pokračovala vlevo sérií zatáček.

Až na to, že teď to tady jako známé místo vůbec nevypadalo. Keře lemující po obou stranách vozovku připomínaly zástupy sněhuláků; těžký, mokrý sníh na nich tvrdošíjně ulpíval.

Rozhodl se vyzkoušet brzdy – velmi opatrně několikrát zlehka zapumpoval pedálem. Tenhle starý sporťák neměl žádný systém zabraňující zablokování brzd. Aby je sám nezablokoval, mohl dělat jen jedno: zacházet s nimi velice zlehka.

Vzpomněl si na starou poučku, kterou mu dal otec, když měl coby ještě mladý kluk a nezkušený řidič čelit první zimě v Brooklynu.

Když táta mluvil vzrušeně nebo rozčíleně, pokaždé byl daleko zřetelněji znát jeho akcent.

„Dávej pozor, Jacku – jak se jednou začneš na silnici klouzat, pamatuj si, že musíš stočit kola proti směru, kterým se otáčí auto, rozumíš? Napřed zatočíš hodně proti smyku, a potom zvolna srovnáš kola a vyjedeš z něho.“

Na tuhle domluvu nejednou zapomněl a své první auto – otlučený Ford Pinto – skoro zrušil, když s ním po silnici rotoval směrem k chodníku.

A tak otáčel volantem opravdu zvolna. Sprite jen maličko sklouzl. Jack před sebou viděl koleje jiných aut, která tudy projela dřív než on.

Teď však byla silnice pustá a mrňavé stěrače, které velikostí odpovídaly maličkému vozítku, měly co dělat, když shrnovaly z čelního skla mokrý sníh, aby vůbec bylo vidět skrz.

„Tak fajn,“ zabručel pro sebe. „Už jsme skoro doma.“

Nemusel si připomínat, jak se takováhle parádní zimní vánice dokáže během okamžiku změnit v nebezpečnou kalamitu.

Když nad tím tak uvažoval, usoudil, že také může skončit několik dnů odříznutý na Šedé huse.

S tím by neměl problém. Zavčas se zásobil dostatkem všeho potřebného k přípravě martini a v mrazáku leželo několik steaků. Pro Rileyho měl také krmení víc než dost.

„Bylo by to docela v pohodě,“ pokračoval v samomluvě. Líbilo se mu, že zvuk jeho hlasu odkrojil něco z hrozivého ticha v autě i venku.

Dojel do zatáčky, kde po pravé straně silnice končilo pole a nastupoval les. Vyhlášené zrádné místo, kde se dostalo do potíží už mnoho řidičů dokonce i v tom nejlepším počasí.

Takže do zatáčky vjížděl velice pomalu.

A naráz zcela nečekaně kohosi uviděl, postavu připomínající ducha, obalenou mokrým sněhem – ten člověk vběhl do silnice a otočil se právě uprostřed, kde ho zachytily kužely světla z reflektorů.

Postava ztuhla a stála ve středu silnice jako přimrzlá. Jen třeštila oči.

Jackovi nezůstala jiná možnost, než tvrdě dupnout na brzdy a zatočit volantem.

3.

Smyk

A právě tak, jak o tom kdysi mluvil Jackův otec, se Sprite dostal do bláznivého skluzu. Místo aby zahýbal vpravo a zpomalil, kombinace natočení předních kol a prudkého brždění roztočila malý vůz jako káču.

Tři sta šedesát stupňů.

Něco podobného Jack nezažil už skoro čtyřicet let.

Automobil se stal zcela neovladatelný. Jack jemně pumpoval brzdovým pedálem v naději, že by mohl pohyb auta zpomalit, a přitom se s vozem otočil kolem dokola jednou a pak i podruhé.

Pokud stačil zaregistrovat, ten blázen, který se zjevil uprostřed silnice, tam pořád stál, a auto roztočené jako větrník letělo přímo na něho.

Jackovi se sevřel žaludek. Nesnášel situace, se kterými nemohl nic dělat.

A zrovna teď byl v podstatě bezmocný.

Ale během druhé otáčky rotujícího vozu si všiml, že Sprite klouže vlevo do zasněžených keřů. Pak zazněla těžká dutá rána, když pneumatiky na jedné straně vozu zapadly do koleje vyježděné v krajnici vedle asfaltu.

Tahle prohlubeň, do níž sklouzly obě levé pneumatiky, sice celým autem otřásla, ale především měla ten efekt, že vůz zastavil.

Celý divoký manévr se odehrával jako ve zpomaleném filmu, takže náraz Jackem nijak zvlášť nesmýkl, a nenarazil tudíž do čelního skla ani do volantu.

Podíval se doprava, aby si prohlédl silnici a vyhledal pohledem tu mátožnou postavu, do které bezmála narazil. Jenže boční okýnko už pokrývala vrstva sněhu, takže neviděl vůbec nic.

Stočil okénko dolů a nedbal, že přitom vrstva sněhu sklouzla na sedadlo řidiče.

Ale aspoň už viděl na silnici. Byla zcela prázdná, jako by na ní nikdo nikdy nestál.

Jack otevřel dvířka vozu a vyškrábal se ven. Vítr hnal sníh zešikma a ohavná hmota jako by se pokoušela vedrat každou škvírou pod teplou blůzu.

Na zemi už leželo nejméně patnáct centimetrů toho nadělení a pořád hustě sněžilo.

„Haló!“ zahulákal Jack.

Kam se poděl ten chlápek, který stál uprostřed silnice?

Jack ho vlastně ani pořádně neviděl, jen ho letmo zahlédl, než jeho vůz začal rotovat ve smyku.

Ale teď tu nikdo nebyl.

Jackovi vytanula na mysli úlevná myšlenka: Aspoň že jsem ho netrefil.

Protože kdyby do té postavy narazil, tak by teď na silnici před ním leželo, někde uprostřed kružnice vyryté do sněhu pneumatikami auta, bezvládné tělo.

Co tady ale ten člověk dělal, že zrovna přecházel silnici?

„Hej!“ znova zařval Jack.

Když podivnou postavu zahlédl, měl dojem, jako by vyšla z lesa podél cesty.

Že by se tam ten nešťastník vrátil?

Jack vykročil tím směrem.

„Hej, slyšíte? Jste… jste v pořádku?“

Měl co dělat, aby překřičel vítr, který mu hvízdal kolem uší a zřejmě docela úspěšně přehlušoval jeho hlas.

Do lesa nevedla žádná pěšina. Jak se odtud ten člověk dostal – to se prodíral skrz větve a křoví?

Spíš se zdálo, že v chumelenici zabloudil.

Když Jack zašel kousek do lesa, došlo mu, že ten chlápek mohl odejít kdoví kam a kterýmkoli směrem.

Zůstal stát a zvolna se otáčel na místě. Kromě fičení větru a hustě padajícího sněhu nic neviděl ani neslyšel.

Ať to byl kdo chtěl, říkal si, můžu jen doufat, že spěchá zpátky tam, odkud přišel.

Tady, kamaráde, dlouho nevydržíš. V tomhle počasí to nejde.

Začichal do vzduchu, pak si přitáhl límec blůzy těsněji ke krku, aby se bránil otravnému sněhu, a vydal se zpátky tam, kde na něho čekal jeho Sprite.

Dostat auto z vyjeté koleje nebylo vůbec jednoduché. Musel je rozkývat dopředu a dozadu, a ke všemu po celou dobu slyšel, jak spodek vozu drhne o štěrk a kamení.

Tohle bude později chtít trochu opravit, pomyslel si.

Nakonec přece jen při posledním zhoupnutí kupředu se levá zadní pneumatika zachytila asfaltu a vytáhla vůz zpátky na silnici.

Během posledních několika minut cesty, jež mu zbývaly k jeho lodi, musel myslet na muže, který se tak nečekaně objevil na cestě a potom zase zmizel.

Zavěsili.