Přeložila Magdaléna Stárková

THIS IS MY TRUTH

Copyright © Yasmin Rahman, 2021

Originally published in the English language as This Is My Truth by Hot Key Books, an imprint of Bonnier Books UK Limited, London.

The moral rights of the Author have been asserted.

All rights reserved.

Translation © Magdaléna Stárková, 2024

ISBN 978-80-242-9957-0

Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

UŽITEČNÉ ODKAZY

PODĚKOVÁNÍ

UPOZORNĚNÍ: Tato kniha pojednává o domácím násilí jak psychickém, tak fyzickém. Čtěte obezřetně, a budete-li sami potřebovat pomoc, nalistujte na stranu 395, kde najdete seznam organizací, na které se můžete obrátit.

Všem, do jejichž života zasáhlo domácí násilí.

1

Existuje spousta teorií, jak se ráno nejlépe probudit. Někteří doporučují postupně se rozjasňující světelný signál, který člověka probere tak něžně jako falešný východ slunce. Jiní se raději drží hlasitých zvuků, burcujících spáče okamžitě vlnou strachu. Já zase přísahám na to, že vás nic nevytáhne z peřin efektivněji, než když si vám na hlavu sedne váš pětiletý bráška.

„Bože, Ismaile, VYPADNI!“ křičím, ale můj hlas tlumí tíha jeho těla.

Ismail se jen s chichotem zavrtí přímo na mém obličeji. Taky se nakonec musím smát, když ho shodím. Plácne sebou na postel a řehtá se jako maniak. Na nic nečekám a hned ho začnu lechtat pod paží, na což podle očekávání reaguje radostným jekotem.

„Pšššt,“ zakryju mu pusu s opatrným pohledem ke dveřím, „nebo dostanem vynadáno.“

Ismailův úsměv pod mou dlaní pomalu vadne.

„Co děláš tak brzo vzhůru?“ zeptám se a sáhnu po telefonu, abych se podívala, kolik je hodin. Displej ale zůstává tmavý. Znovu na něj poklepu. Nic. Přidržím knoflík zapínání, a když uvidím jen ikonu vybité baterky, stáhne se mi žaludek. Jeden pohled na nabíječku mi prozradí, že byla celou noc vypojená ze zásuvky.

„Sakra,“ vyskočím s tichým zaklením z postele. Nezbyde mi než se podívat na hodiny na stěně. „Zaspali jsme!“ informuju Ismaila. Jeho trochu přerostlé černé vlasy trčí všemi směry a pyžamo se Spidermanem má po naší lechtací šarvátce celé pomačkané. Normálně ho budí a chystá do školy ammi – sama nevím, proč to dneska neudělala. Musím si dát sprchu. A asi vypravit do školy i bráchu. A dát mu snídani. A… do háje! Nechtěla jsem náhodou vstát dřív a zopakovat si látku na písemku z biologie? Za-tra-ce-ně!

„Kde je ammi?“ zeptám se Ismaila. Pěkně se na ni zlobím. Mně se v noci vybil telefon, ale co tak omlouvá ji? Má vstávat jako první. Tohle všechno je její práce. Když se budím, sedí už Ismail většinou u snídaně.

„Spí,“ natáhne se brácha ležérně na moji postel. „Pokoušel jsem se ji vzbudit, ale nepomohlo to.“

Asi jí je dnes zase špatně. Občas má dny, kdy se nemůže zvednou z postele. Snídá, teprve když se vracím ze školy. V takovém dni u nás zavládne chaos a naplní mě úzkostí a zmatkem. Většinou jsem ale vzhůru dost brzy na to, abych její úkoly vzala do svých rukou.

„Fajn, dobře,“ snažím se získat nad vším zase kontrolu. „Jo, jasně… To zvládneme. Ze všeho nejdřív ti musíme obléct školní uniformu.“

Ismail pohrdavě odfrkne, než se znovu rozesměje.

Tak tohle bude dřina.

„Já nechci skořicový polštářky! Chci palačinky!“ shodí Ismail papírovou krabici, až se cereálie vysypou na stůl. Jeden kousek seberu a strčím si ho do pusy – částečně proto, že jsou vážně dobré, a částečně, abych bráchu neseřvala, i když se mi teď zrovna chce. Nechápu, jak tohle ammi každý den zvládá – když je člověk ve stresu, Ismail mu umí docela slušně lézt na nervy.

„Jdeme pozdě. Na palačinky není čas,“ zvednu krabici a posbírám ten svinčík kolem. „Vlastně nestíháme ani snídani, jenže já vím, že když se nenajíš, budeš protivnej a tvoje učitelka pak zase ammi vynadá. Takže ty polštářky pěkně sněz. Hele, dokonce ti je trochu osladím,“ hodím do misky špetku cukru, ale bráška mi vyrazí lžičku z ruky a znovu se rozhihňá.

„Ismaile!“ křiknu. „To už není legrace. Jdeme pozdě! Nemůžeš se prostě normálně najíst? Prosím?“

„Nechci polštářky! Chci palačinky!“

Grrrrrrrr. Přísahám Bohu, že mě ten kluk jednou přivede k šílenství. Ačkoli už je mu pět, někdy se chová jako tříletý. Při pohledu na hodiny mě znovu zachvátí panika. Měla jsem mu prostě vrazit do ruky banán a vystrkat ho ze dveří. Zadívám se do jeho rozesmáté tváře s rošťácky hnědýma očima a pochopím, že pokud s ním mám něco pořídit, budu ho muset převézt.

„Tak jo, víš co? Dneska do školy vůbec nemusíš chodit,“ prohodím.

Hned se mu rozsvítí kukadla. „Fakt?“

Kývnu, zatímco utírám rozsypaný cukr ze stolu. „Jasně, prostě zůstaneš doma. Ammi není dobře, takže bude celý den v posteli. Až přijde z práce abu, budete spolu jen sami dva. Asi se mu ale nebude líbit, že se ulejváš.“

To ho přesvědčí. Jeho úsměv okamžitě pohasne. Skoro mě to mrzí, ale donutím se dělat, jako že se nic nestalo. Nasadím klidnou masku. Jako ammi. Znovu mu podám lžičku. Tentokrát ji přijme.

„Můžu se kouknout na nějaký video?“ zeptá se s ještě pořád prázdnou pusou. „Jedno z těch tvých?“

Neměla bych mu to dovolit – dobře vím, že je to zlozvyk. Stejně tak mi je ale jasné, že v této chvíli je nejlepší, aby bylo po jeho. Telefon se mi ještě nabíjí, a tak popadnu ammiin iPad, otevřu svůj youtubový kanál a podám přístroj Ismailovi.

Točit videa mě baví ze všeho na světě nejvíc. Vytvářím nejrůznější podivnosti – remaky filmových scén (většinou z Disneyho filmů) s hračkami a předměty z domácnosti, někdy taky natočím Ismaila, jak blbne, občas nějaký stop motion animák. Ismail mi často pomáhá – snad proto se mu ty věci tak líbí. Většinou mu hotové klipy ukazuju za odměnu, ale dnes povolím, protože extrémní situace si žádá extrémní řešení.

Konečně se pustí do jídla, a tak mu můžu v klidu namazat chleba se sýrem na oběd do školy. Bože, jak jsme jen mohli takhle zaspat? Jak natírám majonézu na krajíc, v hlavě se mi promítá, co mě asi potká ve škole. Slečna Kirtleyová ve vrátnici ošklivě sjede každého, kdo se opováží přijít pozdě. „Nikam to nedotáhneš, když ani neumíš přijít včas, Amani,“ řekne mi. A pak budu muset vklouznout do tiché třídy, kde už všichni budou zabraní do práce. Nejradši bych se na to vykašlala a zůstala doma, ale stejně jako Ismaila mě odrazuje představa, že bych musela celý den strávit s abuem, když ammi nahoře odpočívá. To by bylo i na mě trochu moc.

Najednou se ozve abuův hlas – jako bych ho svými myšlenkami přivolala. Srdce mi začne divoce bušit ze strachu, že bude zuřit, když nás s Ismailem uvidí ještě doma, a navíc zjistí, že chleby mažu já, zatímco ammi nahoře vyspává. Otočím se a div nepustím nůž z ruky. Potom ale zjistím, že Ismail jen zapnul na iPadu televizní vysílání. Abu se zubí přes celou obrazovku. Čekali byste, že už jsem si zvykla. Abu celá léta moderuje Zvířecí kliniku – dětský pořad o zvířátkách a veterinářích. Nedívám se na to pěkně dlouho. Teď ale mluví v nějakém ranním vysílání pro dospělé, kde dělá Zvířecí klinice reklamu.

„Hele, Maani, abu!“ zaraduje se Ismail s pusou plnou obdivu a (zaplať Pánbůh) cereálií.

Oba se díváme na verzi našeho táty, kterou doma nikdy nemáme. Chápu, že je to jeho práce a že tam takový být musí, ale mně vždycky připadá, že je v televizi někdo úplně jiný. Dokonce vtipkuje s moderátory na pohovce, zatímco hladí kočku. I ostatní mají na klíně nějaké drobné zvířectvo. Smějí se, jako kdyby nikdy neslyšeli nikoho tak vtipného jako abua. Musím se usmát. Svoji práci vážně dělá skvěle.

Abu byl celé roky opravdový veterinář – za mlada. Potom mu nabídli tu práci v televizi, za kterou dostal daleko víc peněz. Často musí svůj pořad někde propagovat, a tak tam baví lidi roztomilými chlupáči a ujetými fakty ze zvířecí říše.

Soustředím se na to, abych namazala na Ismailův sendvič pořádnou vrstvu majonézy, protože vím, že to tak má rád. Zrovna okrajuju z chleba kůrku, když se z iPadu ozve poplašený křik. Moderátoři vyskočili na nohy a na abuově plnovousu visí… kočka. Táta se ji pokouší setřást, ale zvíře se ho drží jako o život. Blonďatá hlasatelka vřeští a kočka se houpe ve vzduchu. Než se naděju, vypukne vřava i mezi ostatními zvířaty. Ještěrka se zaplete do vlasů té blondýně a taky se ne a ne pustit, zatímco morče vyrazí do publika.

„Sundejte ze mě tu zatracenou potvoru!“ vzteká se táta. Blondýna dál ječí.

Potom abu zakopne a padne na znak na pohovku. Hlasitě to práskne a pak už jsou z něho vidět jen nohy za gaučem.

Někdo se konečně probere a pustí předpověď počasí.

Krve by se ve mně nedořezal. Zato Ismail se chechtá tak, až mu teče mléko po bradě, a já se bojím, aby nevdechl snídani.

„Viděla jsi to, Maani?“ podívá se na mě uslzenýma očima. „Abu měl na obličeji kočku! A sekl sebou!“ Znovu se rozesměje.

Tak tohle bude průšvih. Velký průšvih. Roztřesu se strachy. Abua to určitě ztrapnilo a… ponížilo.

„Tak pojď, Ismaile,“ poručím přísněji než obvykle. „Musíme jít. Teď hned.“ Popadnu nedojedenou misku cereálií a postavím ji do dřezu.

„Hej! Moje polštářky!“

„Takže teď o ně najednou stojíš?“ strčím mu namazaný chleba do svačinové krabičky.

„Já chci ammi!“ popotáhne plačtivě.

Místo odpovědi mu naplním láhev vodou.

„Proč ještě spí?“ zeptá se. „To mě ani neodvede do školy?“

„Ne. Dneska půjdeš se mnou.“

Musíme jít. Vypadnout z domu co možná nejdřív. Pořád vidím před očima, jak abu padá s tou kočkou ve vousech.

„Obuj se.“

„Ale ammi mě vodí vždycky,“ stěžuje si Ismail od stolu. „I když je nemocná. Tak proč dneska ne?“ Mluví tak tichým a zranitelným hláskem, že hned poznám, že je mu do breku. To mi láme srdce.

„Neboj, bude to zábava. Jenom my dva. Můžeme po cestě sfouknout pár pampelišek, co říkáš?“ Ismail foukání do pampelišek přímo u nás na zahradě miluje.

„Ale ammi pro mě přijde?“ zvedne bráška oči.

„Já ti nejsem dost dobrá?“ zavtipkuju.

„Já chci ammi!“

Slyším, jak se mu do hlasu vkrádá pláč. Ne, ne, ne! Ne teď! Najednou si přeju, aby mu bylo aspoň o pět let víc. Miluju ho celým svým srdcem, ale starat se o něho bývá někdy peklo – zvlášť ve chvílích, kdy už jsem dost vystresovaná z toho, že zase přijdu pozdě. K tomu písemka z biologie, abu, ammi a tak vůbec… Musím rychle do školy. Tam se vždycky z nějakého důvodu uklidním. I když nejsem zrovna premiantka třídy, chodím tam ráda, protože vím, co se bude dít, na jaké hodiny mám jít, kam se kdy vydat… Vím, o čem se budeme učit a znám všechny ve třídě jménem. Ve škole panuje řád a jistota. Desetkrát deset je vždycky sto. Zato doma…

„No tak, nebuď smutnej,“ utěšuju Ismaila, i když rovnou vím, že to dělám ještě horší. A opravdu: hned mu kapou krokodýlí slzy.

„Víš co? Mám parádní nápad, co podnikneme,“ pokouším se ho rozptýlit a zároveň rozveselit. „Ukážu ti supertajnou cestu do školy, o které nikdo neví. Dokonce ani ammi ne.“

„Fakt?“ popotáhne Ismail. „Ale ammi přece ví všechno.“

„Tohle ne. Tohle znám jenom já. Ukážu ti, kudy chodí do školy velké děti, chceš? Musíš mi ale slíbit, že to nikomu neřekneš. Můžu ti věřit?“

Bráška horlivě kývne.

„Fajn. A teď honem obouvat, jinak na tu tajnou cestu nebudeme mít dost času.“

Ismail vyrazí do předsíně. Díky Bohu.

Teď už jen zbývá vymyslet si rychle nějakou tajnou cestu do školy.

2

Vyučování uplyne podivně rychle. Možná je to tak vždycky, když člověk přijde pozdě (a snaží se zapomenout, jak se jeho táta ráno ztrapnil v televizi). Z většiny hodin si odnášíme domácí úkoly a ze zbytku aspoň připomínku, že máme brzy něco odevzdat. Pátou hodinu jsem měla biologii – ještě teď, když se pomalu blížím k bráně školy, mi z té písemky třeští hlava. Uprostřed čtvercového dvora stojí velká nástěnka. Většinou ji plní plakáty zvoucí na diskotéky, třídní schůzky nebo školní výlety. Teď tam ale visí jen odpočítávání – jedno jenom a pouze pro nás z jedenáctého ročníku.

ZBÝVÁ: 22 DNÍ

Dvaadvacet dní do závěrečných zkoušek. Do konce školy. Pořád tu jsou sice poslední přípravné ročníky na studium, ale to není to samé. Přichází konec jednoho období. Pokaždé když si na to vzpomenu, mám žaludek jako na vodě. Jako bych se v autě řítila na nedostavěný most. Na takový, jaký vídám v laciných akčních filmech nebo kreslených seriálech. Až na to, že mi chybí schopnost odvrátit nevyhnutelnou havárii. Dokonce ani neumím řídit. To proto se většinou poslední dobou školnímu dvoru vyhýbám. Nepotřebuju si neustále připomínat svoji děsivou budoucnost.

Skloním hlavu a přidám do kroku. Minu nástěnku se znepokojivou vyhlídkou na příští léta a zamířím k uměleckým učebnám, kde už čeká Huda. Zrovna si povídá s Ezrou Fitzgeraldem od nás z ročníku. Huda prostě zná úplně VŠECHNY. Když spolu jdeme po chodbě, každý druhý na ni kývá nebo si s ní plácne, a někdy ji dokonce i obejme. Že se ale kamarádí s Ezrou, jsem netušila. Náš ročník se dělí na dvě poloviny: skupinu X a skupinu Y. V každé skupině jsou tři třídy. Rozdělení vzniklo vlastně jen kvůli registraci, protože ve skutečnosti na různé předměty chodí směska lidí z obou. Přesto však mezi skupinami vládne nevyřčená rivalita. Skupina X má spolužáky z týmu Y za nuly, zatímco Y (včetně mě a Hudy) zase X považuje za potížisty. Proto mě tak překvapuje, že se tu Huda klidně vybavuje zrovna s Ezrou, nejpopulárnějším klukem z X. A taky s pěkným pitomcem. V deváté třídě mě dokonce nazval ručníkářkou, což jsem mu nikdy neodpustila. Huda si na to ale očividně nepamatuje, když se teď spolu hlasitě smějí. Stojím příliš daleko, abych pochytila, o čem si povídají. Marně si lámu hlavu, jestli ti dva společně chodí na nějaký předmět, ale pochybuju, protože Huda je ve všem nejlepší, zatímco Ezra… No, řekněme, že není ve skupině X náhodou.

„Bude to úlet!“ zajásá nadšeně, když už jsem v doslechu.

Huda si mě konečně všimne a usměje se. „Tak zatím, jo?“ pozdraví Ezru a hned zamíří za mnou.

Když se Ezra otočí, naše oči se setkají. Skoro bych přísahala, že jeho úsměv zhořkl. Jeho oči se okamžitě zapíchly do mého šátku, který si teď instinktivně upravuju na hlavě, což je asi hloupost, protože ten samý kluk si před pár vteřinami vesele povídal s podobně zahalenou Hudou. Proč si ji neměří se stejným pohrdáním jako mě?

Nad odpovědí nemusím dlouho bádat. Huda prostě zapadá. Vždycky a mezi všechny. Je jedním z těch lidí, které všichni milují a hned jim důvěřují. Docela ironie, když si uvědomíte, kolika pěstounskými rodinami už prošla. No dobře, teď jsem možná trochu přestřelila. Ačkoli se to stydím přiznat, docela jí její schopnost zaplout do davu závidím. Co bych za to dala, abych se mohla kamkoli zařadit a hned nevyčnívala. Huda to zvládá naprosto přirozeně – ani nad tím nepřemýšlí.

„Co to bylo?“ zeptám se, jakmile Ezra zmizí z doslechu. Marně skrývám podráždění v hlase. „Co myslíš?“ nadhodí nonšalantně. Sama netuším, jestli mi to dělá schválně. Možná opravdu neví, co mě na jejím povídání s Ezrou udivuje.

„Odkdy jste vy dva tak dobří kámoši?“

„Žárlíš?“ šťouchne mě z legrace loktem do žeber, než si mě jednou rukou přitáhne do náručí. „Neboj, Amani, tebe mi nikdo nenahradí. Myslela jsem, že to po těch letech už víš. Jsi moje nejlepší kámoška!“

Setřesu ji. „Taky jsem neříkala, že jste s tím klukem nej kámoši, jen… vždyť je to Ezra! O čem si s tebou vůbec povídá? Teda kromě toho, jak často chodí do posilovny.“

„Třeba kolik pije denně proteinových koktejlů,“ odpoví Huda.

Než se stihnu ovládnout, vyprsknu smíchy. „A jaký má na břiše pekáč buchet. Čím víc buchet, tím líp.“

„Slyšela jsem, že to dopracoval k šestnácti. Pokud zvládne i osmnáct, trhne světový rekord.“

Se smíchem projdu bránou na hlavní silnici.

„Ale vážně. Co ti chtěl? Otravoval tě?“ vzpomenu si na tu starou hloupou poznámku.

„Ezra? Kdeže. Jen jsme si povídali o tom souboji kanadských žertíků.“

„Bože, takže už to začíná?“

Na Blithe Academy čeká na jedenácté ročníky dlouholetá tradice. Posledních pár týdnů školy na sebe spolužáci chystají nejrůznější více či méně pitomé kanadské žertíky. Většinou to začíná jako vyjádření rivality mezi skupinami, ale nakonec se přidají úplně všichni a intenzita rošťáren roste. Nevím, jak dlouho to tu takhle funguje, nicméně rozhodně celou dobu, co na školu sama chodím. Dosáhlo to takových rozměrů, že nás raději pouštějí dřív na svatý týden. Loni vytáhli všechny jedenácťáky na nouzové shromáždění tři dny před začátkem zkoušek – někteří spolužáci si tehdy mysleli, že na školu zaútočili teroristé nebo nějaký jiný cvok s puškou. Učitelé sezvali všechny na chodbu a řekli jim, že mají prázdniny. Tím to skončilo. Odvedli je ze školního pozemku a hotovo. Nemohli si ani sbalit věci ze tříd. Jedna holka, kterou znám, musela ve výtvarce nechat stát nedodělanou sochu a nesměla si ani umýt ruce. Tak se učitelé báli, co studenti zase provedou – i teď se pořád snaží mít navrch. Abych se přiznala, vůbec se jim nedivím. Zažila jsem tu docela šílené kousky. Jednou někdo koupil stovky miniaturních budíčků a poschovával je po škole: v aule, ve třídách, dokonce i na záchodech. V jednom kuse zvonily a všichni se je snažili najít a zastavit.

„Chtěla jsem z Ezry vytáhnout, co plánují, ale mlčí jako hrob,“ vysvětluje zklamaně Huda.

„Ještě mi řekni, že se do těch pitomostí chceš zapojit,“ vydechnu překvapeně.

„Kéž by. No vážně. Opravdu bych si to přála. Myslela jsem, že když z druhé strany dostanu pár detailů, budu se moct taky zúčastnit.“

„Proč by ti ale zrovna Ezra něco prozrazoval? A byla by to pak ještě vůbec nějaká válka?“

„Předstírala jsem, že už přemýšlím o konci celé akce, kdy se všichni spojí. Tak ráda bych zjistila, co plánují. Určitě něco velkého, aby to přetrumflo i ty budíky.“

Pokrčím rameny. „Mně je to jedno. Radši se tím nebudu ani zabývat – jen by mě to odvádělo od učení.“

Huda si odfrkne. „Ale aspoň na to budeme vzpomínat, až se z nás stanou seschlé báby. Budeme bydlet těsně vedle sebe, vesele ignorovat vnoučata, v zahradě se cpát samosami a povídat si o školním souboji kanadských žertíků. O nejlepších letech našeho života.“

„Ty si vážně myslíš, že lepší než teď to nebude?“ povytáhnu obočí. „Máš pocit, že za takových sedmdesát osmdesát let neprožijeme nic zábavnějšího než pár zvonících budíků ve školní budově? Já bych raději vycházela z toho, že si pár dalších dobrodružství přece jen střihneme.“

„Asi jo,“ pokrčí rameny Huda, „ale pořád se mi zdá, že i tohle je docela dost, víš? Tolik věcí bude naposled… Neměly bychom si je uvědomit a pořádně oslavit?“

Nejradši bych jí řekla, že slavit tu není co. Že budoucnost mi pořádně nahání hrůzu. Že se školou svým způsobem končí i moje svoboda. Brzy se vydám po cestě za zaměstnáním, která mi příliš nevoní.

Plánuju stát se veterinářkou jako abu, ale někde v koutku duše se bojím, že mi to nepůjde. Vlastně to vím. Stačí si jen spočítat, kolikrát pan Cavanaugh při vyučování protočí panenky. To číslo je skoro urážlivé. Teď zrovna prolézám s odřenýma ušima a z biologie, chemie a fyziky potřebuju minimálně dvojku, abych se dostala na školu. Už vidím, jak budu ta nejhloupější z přípravného ročníku a všichni se mi budou smát, protože nebudu moct určit nějaký prvek nebo tak něco. Jenže je to nevyhnutelné. Nehledě na to, v jak pitomé zrovna vězím situaci. A jak nemožná jsem sama. Musím zatnout zuby a rvát se dál.

„Jak ti dopadla ta písemka z biologie?“ zeptá se Huda a potvrdí tím, že nejlepší kamarádky si navzájem skutečně dokážou číst myšlenky.

Nespokojeně zavrčím. „Ani mi nemluv,“ zakloním teatrálně hlavu, až ucítím, jak mi na tvář dopadla kapka deště. „Určitě to bude koule.“

„Tak hrozně jsi to snad nenapsala, ne?“

„To se ti řekne, když jsi přirozeně dokonalá úplně ve všem. Tak mi aspoň prozraď, jak to děláš?“

Huda se zasměje. „Co takhle kdybych ti místo toho pomohla s učením?“

„Bože, ano, prosím! Díky! Ty jsi fakt nejlepší!“

„Co jsi to říkala?“ nastaví Huda z legrace ucho.

Zasměju se. Tohle je celá ona. „Že jsi nejlepší!“ zakřičím. „HUDA FARQUHAROVÁ JE NEJLEPŠÍ NA SVĚTĚ!“ vyřvávám z plných plic její celé jméno, protože vím, že by s tím stejně dřív nepřestala.

„A ať tě ani nenapa…“

Hudu přeruší hlas za našimi zády.

„Hele, holky! Amani tu zrovna veřejně vyznává svojí přítelkyni lásku. Není to sladký?“

Otočím se, i když stejně dávno vím, komu hlas patří. Poznala bych ho kdekoli. Cleo Waltersová a její dva poskoci – Suzie Babbleová a Imogen O’Donnellová. Tyhle tři jsou nerozdělitelné. Víte, jak ve filmech pro teenagery vždycky vystupuje zlá holčičí parta, která všem dělá ze života peklo? Tak to jsou ony. S Hudou jim tajně říkáme Ježibaby. Tedy… Huda jim to vlastně občas klidně řekne i do očí.

„Závidíš, protože tebe nikdy nikdo milovat nebude, co?“ odpoví moje nejlepší kamarádka bez mrknutí oka.

To je další věc, kterou jí děsně závidím. Vždycky má v záloze pohotovou odpověď, tu nejvtipnější poznámku, nejtrefnější protiútok – ať se do ní pustí kdokoli. A je úplně jedno, co kdo řekne jí. Nic ji nerozhodí. Zato já se uvnitř už teď klepu jako ratlík a jen čekám, až Cleo a její smečka odtáhnou co nejdál od nás, protože mě znervózňuje i jejich pouhá přítomnost.

Cleo nad Hudinou poznámkou protočí panenky a potom zapíchne pohled do mě. Jako by měla termovizi, která jí místo vidění v noci umožňuje okamžitě odhalit nejslabší část řetězce. A to jsem já.

„Viděla jsem to video s tvým tátou, Amani,“ cukne jí v koutcích zlomyslný úsměv. Její fanynky se jako na povel rozhihňají.

„Jaké video?“ vyklouzne mi.

„Bože, já chápu, že jste přišli z cizí země, ale určitě tam taky máte sociální sítě?“ vytáhne telefon a začne do něho něco ťukat. Po pár sekundách mi ho přidrží pod nosem a já se dívám na tátův trapas z dnešního rána. Srdce se mi div nezastaví a do očí mi vhrknou slzy, přesto ale ještě slyším tátův křik: „Sundejte ze mě tu potvoru!“

„Nejvíc se mi líbí, jak mu ta kočka visí na bradě,“ zasměje se Suzie. „Teď mu všichni říkají Kočkovous, víš?“

Huda si stoupne přede mě a ruku s mobilem odstrčí pryč. „Pořád lepší než Čůzí Blebleová, jak tu všichni za tvými zády říkají tobě.“

Suzie došly argumenty. Myslím, že se na nás mračí, ale těžko říct. Najednou vidím všechno rozmazaně. Myslím jen na to, že každý ve škole ví o tátově trapném setkání s kočkou. Jak se toho videa asi domákli?

„Ty máš teda co mluvit,“ obuje se do Hudy Cleo, „když jsi tak hnusná, že si tě nechtěli nechat ani vlastní rodiče.“

„No jasně,“ nedá se vytočit Huda, „zato tebe, tak krásné děťátko, si vaši nechali, a podívej se, jaká čarodějnice jim z tebe vyrostla. Oni si teď asi přejou, aby tě někam bývali odhodili, dokud jsi byla malá.“

Cleo otevře pusu k odpovědi, ale Huda ji nenechá domluvit. „Pojď, Amani, nebudeme s těma husama… ehm, chtěla jsem říct pusama… ztrácet čas. Nebo počkat, husy docela sedí.“ Popadne mě za loket a už mě vleče pryč.

Nevím, jestli na nás ty tři prskají ještě něco, protože už je nevnímám. Myslím jen a jen na to video. Jak ho Cleo jen objevila? A kolik lidí ho asi vidělo? Zatímco Huda lamentuje, jaká je Cleo mrcha, tahám z kapsy mobil. Protože jsem si ho ráno nestihla pořádně nabít, snažila jsem se ho celý den nepoužívat. Teď mám jen pět procent baterky a displej plný upozornění. Twitter, Instagram, Facebook. Jakmile lidi začnou používat Facebook, můžete vzít jed na to, že jde o velkou věc. Chvatně přejedu všechna upozornění, abych se ujistila, že jsem nepřehlédla nic důležitého. Pokouším se raději přehlížet komentáře, jen tu a tam zachytím zkratky jako „OMG“ nebo „LOL“. A pak taky slova „tvůj táta“. Tohle prostě nemůžu jen tak přescrollovat a jet dál. Nejdřív otevřu Twitter, ale místo na upozornění kliknu omylem na nejnovější témata. Úplně nahoře visí fotka… A sakra! To je abu!

Takže z táty je hit Twitteru. Na fotce se mu v plnovousu houpe kočka. Můj palec se hned zastaví nad hashtagem #Kočkovous. Sama nevím, jestli pro mě bude lepší vědět, co se o něm píše, nebo to raději celé ignorovat a předstírat, že se nic neděje. Neměla bych to nahlásit Twitteru jako šikanu? Jestli se abu dozví, jak se ono video šíří a že se mi kvůli tomu ve škole posmívají, rozpálí ho to doběla.

Naštěstí – nebo naneštěstí? – to rozhodne můj telefon, když se úplně vybije. Obrazovka zčerná a tátova tvář se vytratí i se vším tím ponížením a posměváčky. Všechno pryč.

„Tys o tom věděla?“ zeptám se Hudy. Seděly jsme u jednoho stolu na obědě a na třetí hodině. Ani slůvkem se o ničem nezmínila. Jenže tahle holka na sociálních sítích visí od rána do večera, takže něco zahlédnout musela, ne?

„O čem jsem měla vědět?“ ptá se jako neviňátko. „Já mám informací… Například: slyšela jsi, že pokud chceš zastavit škytavku, stačí přitisknout prst na…“

„O mém tátovi,“ umlčím ji. „A o tom videu.“

Chvilku nic neříká, čímž mi prozradí úplně všechno. „Nebyla jsem si jistá, jestli jsi to viděla taky,“ zašeptá, „a nechtěla jsem, aby ses cítila… no, tak teď už je to venku.“

„Koukala jsem na to v přímém přenosu,“ řeknu jí. „Hned ráno. Zaspali jsme a já jsem půjčila Ismailovi iPad, aby se na něco díval.“

„Mluvila jsi od té doby s tátou?“

Zavrtím hlavou. Neumím si představit, že bych zrovna tohle s abuem probírala. Ani že bych mu teď šla dobrovolně na oči. Asi sedí doma v obýváku a soptí. Když má abu špatnou náladu, je lepší se od něho držet dál.

Došly jsme až k rozcestí, kde se naše cesty rozcházejí. Déšť zesílil. Huda si přetáhla sako uniformy přes hlavu.

„Myslela jsi to s tou nabídkou doučování vážně?“ zeptám se jí. „A neměla bys rovnou čas?“

„No, jo. Jasně. Můžu k vám zajít a…“

„Ne, to ne. Nemůžeme… nemůžeme raději k vám?“ upřu na ni oči a jen se modlím, aby to nevypadalo tak zoufale, ale zároveň dost prosebně, aby náhodou neodmítla.

Funguje to.

„Jistě. Tak pojď.“

3

Hudina pěstounka Nafísa tu není. Na ledničce ale nechala vzkaz: „Skočila jsem do obchodu pro pečené fazole – mám na ně děsnou chuť! Koupím ti košíčky s burákovým máslem! X“ Musím se usmát. Hudini pěstouni jsou děsně roztomilí. Vypadají jako kouzelný pár z pohádkové knížky a taky se tak k Hudě chovají. Kdybyste je navíc viděli pohromadě, hned byste měli pocit, že jste se propadli rovnou do přeslazené romantické komedie – tak moc se milují. A neváhají to dávat najevo. Dobře si vzpomínám, jak jsem je poprvé zahlédla při polibku. Byla to jen obyčejná letmá pusa, ale dost mě šokovala. Ničí rodiče přede mnou ještě nikdy nic takového nedělali – aspoň ne ti asijští.

Huda si přečte vzkaz, protočí panenky, papírek zmačká a hodí ho do koše. Potom se na mě otočí a vymění kyselý výraz za úsměv. Asi si neuvědomila, že jsem si její reakce všimla.

„Chipsy a hummus?“ zeptá se.

„Jen pokud máš ten dobrej,“ odpovím. „Už žádný příchutě červený řepy jako minule, jasný?“

„Bože… za to mohl Ali. Ten prostě dobrej hummus nepozná, ani kdyby stál přímo před ním.“

„Kdy přijde z práce? A nebude mu vadit, že jsem tady? Vím, že se většinou ptáš…“

„Neblbni. S Nafísou tě zbožňujou. Jsi tady skoro jako součást inventáře, jen ne tak otlučená,“ vezme si z lednice pár plechovek spritu a hodí mi je. Potom vytáhne ještě velké balení hummusu a ledničku zase zavře. Z police si podá obrovitánský sáček chipsů a zamíří ke schodišti. Já pochoduju hned za ní.

Jakmile za námi zapadnou dveře Hudina pokoje, dám si telefon do její nabíječky. Potom se posadím s nohama křížem na podlahu, sundám si sako a zády se opřu o hranu postele. Čekám, až se na displeji mobilu objeví logo Applu. Huda zatím otevírá balení chipsů a pouští svůj playlist na Spotify. Když se konečně dostanu na internet, zvedne se mi žaludek. Z táty je hotový virál. Skoro tak populární jako ten chlápek, kterému během rozhovoru pro večerní zprávy přitančilo do pokoje jeho roztomilé dítě. Všichni o něm teď mluví. Jeho video sdílí UNILAD i Metro. Putuje v mnoha verzích po celém Twitteru a YouTubu a sbírá hory komentářů a rozesmátých emoji.

„Je mi blbě,“ vydechnu tichounce. Huda to přesto zaslechne a přijde blíž.

Vytrhne mi telefon z ruky a na jeho místo vrazí sáček chipsů, který už stihla slušně načít. Jak dlouho jsem do toho mobilu vlastně civěla?

„Nekonzumuj to,“ řekne mi káravě, „dej si radši tohle,“ přidrží mi vaničku hummusu, abych si do ní mohla namočit brambůrky. Druhou rukou chvatně zavírá všechny aplikace sociálních sítí.

Popadnu chips a zanořím ho do hummusu. Potom si ho strčím celý do pusy.

„Vyšumí to,“ uklidňuje mě Huda. „Tyhle virály se vždycky brzy ztratí. Zítra budou lidi probírat něco jinýho.“

„Dnešní noviny jsou zítřejší kornout na fish and chips,“ zopakuju neurčitě slova svého učitele mediální výchovy.

„Cože?“ zamumlá Huda.

Jen zavrtím hlavou. Nebojím se reakce cizích lidí. Hlavu mi dělá spíš, jak to vezme abu. Jak ponese, že se mu teď směje půlka národa a že mu kdekdo doporučuje, aby raději dal výpověď z televize, když tam beztak dělá jen ostudu. Jeden komentující dokonce zašel až tak daleko, že ho rovnou posílá se zabít. Bože… lidi na internetu jsou fakt zrůdy.

„Asi tě budu muset něčím rozptýlit,“ nadhodí s rošťáckým úsměvem Huda.

Zvednu tázavě obočí.

„Něčím fascinujícím a vzrušujícím,“ háže mi udičku jako cirkusový bavič.

„Přísahám Bohu, že jestli teď řekneš učením…“

„A ne jen tak nějakým učením! Vědou! Buněčnou biologií!“

Protočím panenky. „Máš smysl pro humor jako čtyřicetiletá učitelka.“

Podá si z postele polštář (má ji totiž plnou polštářů. Minimálně deset tu leží jen jako dekorace) a bouchne mě s ním do hlavy. „Chceš snad z biologie dělat zkoušky, ne?“

„Ano, slečno.“

„Skvělé. Takže teď dávej pozor. Bez buněčné biologie se veterinářkou nikdy nestaneš.“

Neodpovídám, jen si namočím další brambůrek do hummusu. Když se pokusím ho z vaničky vytáhnout, rozlomí se vedví.

Než se pustíme do učení, společně se pomodlíme. Zhruba za hodinu se otevřou dveře.

„Hudo?“ zavolá Nafísa z přízemí. „Pomůžeš mi prosím s nákupem?“

Huda trochu nespokojeně odfoukne, pak mi podá blok, kam mi až do této chvíle zapisovala úhledné poznámky, protáhne se, popadne šátek a vyklouzne z pokoje. Sedím tu už tak dlouho, že skoro necítím zadek, a tak se rozhodnu se zvednout a jít taky přiložit ruku k dílu.

Když seběhnu ze schodů, jsou domovní dveře dokořán a do domu proniká svěží chladný vánek. Aliho tu nevidím, ale Nafísa stojí v kuchyni a právě otevírá velkou konzervu pečených fazolí.

„Salam, Nafíso,“ pozdravím ji.

Zvedne oči od fazolí a roztáhne pusu do toho nejzářivějšího úsměvu. „Salam, zlatíčko. Jak se máš?“

„Dobře, díky. Ehm… nechcete pomoct?“

Znovu se vrátí ke konzervě a s lehkou elegancí točí otvírákem. „Huda a Ali šli přinést nákup. Jestli chceš, můžeš nám ho pomoct uklidit.“ Kovové víčko s lupnutím povolí a Nafísa zírá na obsah plechovky s takovým zbožňováním, až se musím usmát.

„Takže těhotenský choutky?“ zeptám se.

Nafísa se zasměje. „To si piš, Amani. Hotové šílenství, tohleto mimino,“ pohladí si obrovské břicho. „Nedávno jsem se probudila ve tři ráno a dala bych půl života za birjání. Čím víc jsem vnímala, že ho teď zrovna nemám v puse, tím víc se mi obracel žaludek. Co jsem mohla dělat?“

„Takže jste vstala a ve tři ráno si uvařila birjání?“ vypískla jsem udiveně.

„Ehm, ne,“ vloží se do toho Ali, když vejde dovnitř s náručí plnou nákupních tašek. „Vstávat a vařit jsem ve tři ráno musel já.“

Huda za ním cupitá s dalšími taškami.

„Miminko to chtělo,“ vysvětlí Nafísa s malinko zlomyslným úsměvem.

„Když miminko něco chce, tak to musí dostat,“ přisadí si Huda.

„Přesně tak!“ přitaká Ali. „Pro pupíček jen to nejlepší!“

Obejde hromadu tašek, které odložil u dveří, aby Nafísu zezadu popadl do náručí a pohladil jí vypouklé břicho. Budoucí maminka ho s něžným úsměvem pohladí po tváři.

Když tak sleduju jejich veřejné projevy náklonnosti, cítím, jak mi do tváří stoupá horkost. V naší rodině se tohle nenosí – zvláště na veřejnosti ne. Nebyli jsme tak vychovaní. Jako malá jsem prostě vycházela z toho, že moji dospělí příbuzní se svými zákonnými životními partnery příliš dobře nevycházejí. Myslela jsem si, že manželství je neštěstí. Jako by Bengálcům nebyla spokojenost ve vztahu dovolená – přinejmenším na očích veřejnosti ne. A pak jsem poznala Aliho a Nafísu. Ti dva rozhodně nejsou typičtí bengálští rodiče. Zaprvé: jsou docela mladí. Nafísa nosí svůj šátek jako turban a zdobí se šperky, aby všechno pěkně vyniklo. A taky jsou v pohodě – Huda to s nimi má opravdu snadné. A jak jsem zmínila, v jednom kuse se dotýkají. Nejdřív jsem se divila, ale teď už mi to přijde vlastně docela normální – proč by si nedávali najevo, že se mají rádi? Jen doufám, že to nikdy nebudou dělat před mými rodiči, protože ty by z toho pohledu trefil šlak.

A pak jsou tu ještě ta jména. Ammi a Nafísa jsou nejlepší kamarádky, i když ammi je o hodně starší, a tak mám vždycky zábrany říkat Nafíse prostě jen tak jménem, když se ty dvě sejdou. Nepomůže ani její naléhání. V naší kultuře vyjadřujeme starším respekt tak, že je oslovujeme „strýčku“ nebo „tetičko“. Vždycky mě překvapí, když potkám někoho, kdo takové projevy úcty odmítá.

Nejvíc mě na Alim a Nafíse ale udivuje, jak jsou… prostě normální. Nehádají se, nebývají na sebe naštvaní a nic před sebou neskrývají. Prostě si jen tak žijí s věčným úsměvem na tváři, jako by vypadli z nějakého filmu pro děti. To díky nim vím, že je něco takového skutečně možné. Že to třeba jednoho dne můžu mít i já. Protože Bůh ví, že naši mi, co se vztahů týče, moc dobrý příklad nedávají.

Z úvah mě vytrhne prásknutí dvířek kredence, jak Huda začíná uklízet nakoupené potraviny. Otočíme se na ni, jako by to udělala schválně, ale ona se ani neomluví, jen dál ukládá věci na jejich místa. Popadnu tašku, abych jí pomohla. Chodím sem dost často, a tak vím, kam většina toho jídla patří.

„Jak se má Širin?“ zeptá se Nafísa. „Zítra spolu chceme jít do města. Několikrát jsem jí psala, ale zatím neodpověděla.“

„Má se dobře,“ uklidím krabici cereálií, „jen… jen teď vzala víc směn v práci. Venku je pěkně a všichni chtějí grilovat, takže se má v obchodě co ohánět.“

„No jo. Tak jí připomeň, že mi slíbila dokončit ten obrázek na stěně v dětském pokoji,“ zamumlá Nafísa, než si do úst vloží další lžičku pečených fazolí.

„Ty to jíš rovnou z plechovky?“ vyjekne pobouřeně Huda.

„No co, to si ty fazole mám dát na talíř?“ zeptá se Nafísa tlumeně. „Na to nikdo nemá čas.“

Huda jen šokovaně vykulí oči. „A baštíš je studený?“ dodá znechuceně.

„Vždyť jsou dobrý! Na, dej si,“ přidrží jí pěstounka lžíci před obličejem. Huda ucouvne.

„Hudo, snad se nebojíš studených fazolí?“ dobírá si ji Ali. Potom si od své ženy vezme lžičku a začne Hudu honit po kuchyni za hlasitého volání: „Bububu, bububu, jdou po tobě fazole!“

Huda s vyjeknutím utíká. Teď se směje celá kuchyně, pouze já stojím u stěny a tiše si přeju, aby to takhle vypadalo i u nás doma. Vyndám telefon a začnu si je točit. Poslední dobou tohle dělám často – prostě si nahrávám náhodné scény, které mě něčím zaujmou. Můj učitel mediální výchovy, pan Voake, tvrdí, že mám „pozornost umělce“.

Ali se ke mně otočí, a tak nechám ruku s telefonem zase klesnout. Předpaží jako zombie a pomalu se ke mně krade s lžící vratce navršených fazolí.

„A co ty, Amani? Bojíš se pochybně studených luštěnin připomínajících vnitřnosti?“ Už je skoro u mě, ale já se jen – na rozdíl od Hudy – na místě usmívám. Potom dokonce otevřu pusu a Ali mi do ní lžičku opatrně vsune.

„Hmm, ty vnitřnosti jsou ale mňamka,“ řeknu, když si uvědomím, že to skutečně nechutná tak hrozně.

Ali se usměje a Nafísa vyprskne.

„Vrátíš mi teď tu lžičku? V konzervě mi ještě půlka fazolí zbývá.“

Ali se otočí a poslušně příbor odevzdá. Jeho žena ho hned zase labužnicky zaboří do plechovky.

„Nech si něco k večeři,“ připomene jí, než se pustí do vybalování další nákupní tašky. „Nechtěla jsi náhodou zapečený fazole?“

„Ani ne. Mimčo chce právě tohle.“

„No dobře. Teď aspoň máme nakoupeno, takže pupík ty zapečený fazole stejně dostane.“

„Jéje!“ vypískne Nafísa a položí si dlaň na břicho. „Maličké dost protestuje, když s ním nesouhlasíš.“

Ali se směje, až se prohýbá. Jeho tvář je momentálně v úrovni těhotenského břicha. „A co mi uděláš, hm?“ zeptá se Ali. „Ty jsi tam a já tady, a tak si zapeču, kolik fazolí budu chtít!“

„Dost! Kope jako blázen!“ chechtá se Nafísa.

„No, mimouši, tak to aby radši…“

„Zůstaneš na večeři?“ zeptá se mě najednou Huda podivně hlasitě.

Otočím se k ní. Ali taky. I Nafísa. Všechny zmátlo, jak jim Huda skočila do řeči. I ona sama se teď tváří trochu divně – smutně, naštvaně a zoufale. Takhle jsem ji ještě nikdy neviděla, ale chápu, že čeká, že odpovím. Jen nevím, zda mám souhlasit, nebo odmítnout. Stejně ale nemám na výběr.

„Díky,“ řeknu, „ale měla bych jít domů.“

4

„Díky za svezení,“ usměju se na Aliho, zatímco pomalinku otevírám dveře auta, abych ještě prodloužila čas, kdy nemusím domů. „To jste vážně nemusel.“

„Ale ne,“ odmávne moje poděkování rukou, „cokoli, co mě zachrání před napruženou těhulí.“

Zasměju se. „To máte za to, že jste upustil ty fazole!“

„To byla nehoda!“

Auto se ponoří do ticha. Skoro si přeju, aby mi nabídl doprovod až ke dveřím a já si ještě chvilku mohla užívat pocitu normálního života nezatíženého problémy, jenže sama vím, jak nebezpečný nápad to je.

Místo toho se tedy rozloučím a vyklouznu ven z kabiny. Ali okamžitě zase odjede.

Zadívám se na náš dům. V obýváku už se svítí. Asi tam sedí abu a taky ammi. Zastavím se u dveří a poslouchám. Když nic neslyším, zastrčím klíč do zámku, jak nejtišeji dovedu, a otočím jím.

Dveře do obýváku jsou zavřené. Když si v předsíni zouvám boty, neslyším odtamtud vycházet ani pípnutí. Přepadne mě pokušení vejít dovnitř a pozdravit tátu, ale něco mě od toho odrazuje. Pokud tam nepůjdu, nebudu se muset dozvědět pravdu. Můžu pořád předstírat, že nic nevím. Třeba abu to video ještě vůbec neviděl. Možná… možná se tomu sám směje a nevěnuje tomu pozornost. To by ovšem nejdřív musel podstoupit úplnou transplantaci osobnosti.

Vyběhnu nahoru, převléknu se z uniformy do domácího a naposledy se dnes pomodlím. Vím, že bych si asi měla projít zápisky od Hudy, ale do nosu mě udeří vůně večeře. A ne jen tak nějaké. Bude jehněčí pilaf. Ammi vaří abuovo oblíbené jídlo! (A taky moje, ale kvůli mně by se jistě tak nenamáhala.) Snaží se ho snad rozveselit? Nebo odpoutat jeho pozornost?

Sejdu po schodech do kuchyně. Ammi na mě upře oči. Bojím se, že mi vynadá, že jsem dnes po škole šla k Hudě, ale jenom se usměje.

„Vůně večeře tě přivedla domů?“ otočí se zpět k plotně. Páni, dělá i samosy. Takhle jinak vyvařuje výhradně tehdy, když čekáme hosty.

Přijdu k ní. „Víš přece, jak zbožňuju tvůj jehněčí pilaf. Už je hotový?“

„Skoro,“ zvedne máma poklici a nakoukne pod ni.

Zůstanu stát u pánve se samosami a začnu je polévat horkým olejem – to mě ammi naučila, když jsem byla malá. Koutkem oka se pokouším odhadnout její náladu. Vypadá normálně. Možná že abu je přece jen ve snesitelném rozpoložení. Kdyby to ale byla pravda, sotva by teď z plotny voněl pilaf. Takže minimálně ammi ví, co se ráno seběhlo. Buď na to přišla sama, nebo to slyšela od něho.

„Mimochodem, mám tě pozdravovat od Nafísy,“ nakousnu, abych přerušila tíživé ticho. „Prosí tě, abys jí zavolala.“

Ammi se usměje. „To taky udělám. Zítra spolu půjdeme do města. Potřebuješ tam něco?“

„Můžeš mi pořídit trochu písku? Plánuju na videu napodobit scénu z Odvážné Vaiany. A taky jsem tě chtěla poprosit, jestli bys mi nenamalovala pozadí jako tehdy pro V hlavě? To bylo fakt super.“

Ammi se zamračí. „Neměla bys těch videí chvilku nechat a raději se soustředit na učení? Víš, co by ti řekl abu, kdyby tě zase nachytal s kamerou.“

Vím. A nic z toho bych si za rámeček nedala. Před pár měsíci mě přistihl, jak jsem s Ismailem vyráběla klip na YouTube, a řádil jako tajfun. Řekl mi, že filmy dělají lidi, kteří nic jiného nedokážou, že mám mířit výš a využívat svůj čas k rozumnějším věcem. Potom mi zničil celou scénu – přitom mámě trvalo celou věčnost, než mi udělala řadu stromů z lepenky. Ismail brečel. Já taky, ale až v noci v posteli, aby mě nikdo neviděl.

Pokoušela jsem se tehdy těch videí skutečně nechat, ale něco ve mně se toho prostě nechce vzdát. A tak jsem se to naučila před tátou skrývat. Ammi mi pořád tajně pomáhá, když jde o to něco namalovat nebo vyrobit, což je fajn. Nikdo neumí malovat kulisy a vytvářet rekvizity tak dokonale jako ona. Ammi, Ismail a já jsme vlastně skvělý tým.

Nejradši bych jí řekla, že to nemůžu jen tak nechat plavat, protože je to jediná věc na světě, která mi ještě dělá radost. Místo toho ale mlčím a dál se věnuju samosám, protože jsem ušlápnutá měkkota.

Večeře začne dost rozpačitě. Abu si úplně oholil bradu. Je dost divné vidět ho bez vousů. Člověk ale hned lépe pozná, jak se tváří. Dívá se na stůl a přísně se mračí. Připomíná tikající bombu, až se skoro bojím nadechnout, abych ho nepřinutila explodovat.

„Dneska jsme hráli novou hru,“ povídá Ismail u jídla. „Jmenuje se to na Mrazíka. Nejdřív se rozpočítáte, aby se určilo, kdo má babu. Ten pak honí ostatní, a když někoho plácne, musí ten někdo ztuhnout jako socha,“ postaví se s mírně rozkročenýma nohama. „Když pod váma někdo proleze, tak vás vysvobodí a můžete se vrátit do hry. Hráli jsme to po obědě a já tam musel stát jako tvrdý y celou věčnost. Pořád jsem pokukoval po ostatních. Sačin dokonce běžel kousek ode mě, ale nechtěl mě vysvobodit. Vůbec si mě nevšímal. To bylo od něho škaredý.“

Ammi se na Ismaila něžně usměje a upraví mu ubrousek. „A na co jste si ještě hráli, zlatíčko?“

„Žádné hloupé hry mě nezajímají,“ vloží se do debaty abu. „Radši mi řekni, co ses naučil.“ Řekne to sice normálním hlasem, ale jeho temný podtón mě hned nutí nastražit uši. Vím, že ammi to taky slyší.

„No… naučil jsem se… žeeee…“ Ismail zkroutí obličejík a zamyšleně se zadívá na strop. „Naučil jsem se, že hrát si se Sačinem na Mrazíka není vůbec žádná zábava. Jo! A že Alex je zlá a nehraje podle pravidel, protože shodila Púdžu do trávy a ta pak spadla a měla bebí. Jako ty dneska ráno, tati.“

Vtáhnu do sebe prudce vzduch. Ammi ztuhne a abu zvedne hlavu. Ismail netuší, že udělal chybu. „Abu, to byla taková legrace, když jsi slítl na zem. A navíc s tou kočkou. To proto sis ostříhal vousy? Říkal jsem o tom Rahulovi a ten…“

„TICHO!“ křikne abu a bouchne vztekle pěstí do stolu. „Chtěl jsem po tobě, abys mi řekl, co ses dnes naučil, a ty zatím žvaníš jen o pitomých hrách, kterýma marníš čas, a meleš o těch svých blbých kamarádech.“

Ismail na židli vedle mě už natahuje k pláči. Nejradši bych abuovi řekla, aby s tím přestal a nechal toho pětiletého prcka na pokoji. Jenže jsem jako ochromená.

„A… a… ale,“ popotahuje Ismail, „já jsem přece jen řekl, že to bylo legrační.“

„Řekl jsem DOST!“ zařve abu jako na lesy.

Ismail začne poplakávat, bohužel však ne dost tiše. Obejmu bratříčka kolem ramen a přitáhnu si ho k sobě. Nejradši bych ho začala utěšovat a řekla mu, ať tátu prostě ignoruje, nicméně tohle by teď abu slyšet neměl, a tak se budu muset spokojit s polovičatým objetím a pohlazením po rameni. Jenže Ismail teď brečí ještě hlasitěji.

„Tak a stačí! Mazej nahoru do svého pokoje. Když s námi neumíš sedět slušně u stolu, tak tady nemáš co dělat.“

Podívám se na ammi, která tu sedí stejně nerozhodně jako já. Ví, že by se měla Ismaila zastat, jenže si taky umí spočítat, že tím tátu rozlítí ještě víc.

„No tak, buď hodný a hezky se najez,“ řeknu, když ammi mlčí. „Podívej, už jsi skoro…“

„Řekl jsem mazej do pokoje,“ zavrčí abu. Teď se ale dívá místo na Ismaila na ammi. Dokonce ignoruje i mě, která se mu opovážila vzdorovat. Jeho tón mi projede až do morku kostí. Zatajím dech v bláhové touze zastavit čas, aby se to všechno úplně nevymklo z rukou. Aby to neskončilo jako obyčejně.

Abuova slova na ammi zapůsobí. Řekla bych: skoro magicky, jenže tohle žádná dobrá kouzla nejsou. A můžu za to já. Měla jsem držet pusu. Táta nesnáší, když mu někdo podrývá autoritu. Ty jsi ale hloupá, Amani!

Ammi tiše odloží vidličku na talíř a obrátí veškerou pozornost k Ismailovi, který mi ještě pofňukává na rameni. Svírám ho tak pevně, že ho to možná i bolí. Nic jiného ale dělat nemůžu. Tohle jsem způsobila já, a tak ho, chudáčka malého, teď musím aspoň utěšit.

„Pojď, Ismaile, já tě odvedu,“ vypraví ze sebe ammi jako robot. Takhle se chová vždycky, když se táta zlobí. Zapne sebezáchovný, ochranný program. Dokonce má i zažité, že Ismailovi nemá říkat zlatíčko nebo sluníčko jako jindy, protože to by tátu rozzuřilo. Přejde k Ismailovi a nabídne mu otevřenou dlaň. Beze slova brášku pustím. Zvedne ke mně uslzený, červený obličej s koutky staženými do té nejsmutnější grimasy. Bolí mě z toho srdce.

„Ismaile,“ pobídne ho máma naléhavěji.

„Tak běž,“ řeknu mu tiše. Prosím, dodám v hlavě. Ať už je to za námi. Prosím, prosím, prosím.

Ismail sklouzne jako bez života ze židle a nechá se ammi odvést do pokoje. Celou cestu po schodech brečí.

„Výborně!“ zaraduje se upřímně. „Jsem na tebe hrdý. Budeš mezi nejlepšími z ročníku. Vím to!“

Všechno ostatní je nepřijatelné, dodá jeho výraz.

S úsměvem.