Přeložil Jakub Marek

Copyright © 2014 by Evan Currie

All Rights Reserved

Copyright ©2024 for the Czech translation by Jakub Marek

Copyright ©2024 for Cover by Tomasz Maroński

Copyright ©2024 for the Czech edition by Euromedia Group a.s.

ISBN 978-80-242-9955-6

Obsah

- PROLOG

- KAPITOLA PRVNÍ

- KAPITOLA DRUHÁ

- KAPITOLA TŘETÍ

- KAPITOLA ČTVRTÁ

- KAPITOLA PÁTÁ

- KAPITOLA ŠESTÁ

- KAPITOLA SEDMÁ

- KAPITOLA OSMÁ

- KAPITOLA DEVÁTÁ

- KAPITOLA DESÁTÁ

- KAPITOLA JEDENÁCTÁ

- KAPITOLA DVANÁCTÁ

- KAPITOLA TŘINÁCTÁ

- KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

- KAPITOLA PATNÁCTÁ

- KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

- KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

- KAPITOLA OSMNÁCTÁ

- KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

- KAPITOLA DVACÁTÁ

- KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

- KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

- KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ

- KAPITOLA DVACÁTÁ ČTVRTÁ

- KAPITOLA DVACÁTÁ PÁTÁ

- KAPITOLA DVACÁTÁ ŠESTÁ

- KAPITOLA DVACÁTÁ SEDMÁ

- KAPITOLA DVACÁTÁ OSMÁ

- KAPITOLA DVACÁTÁ DEVÁTÁ

- KAPITOLA TŘICÁTÁ

- EPILOG

- O AUTOROVI

VĚNOVÁNÍ

Tuto, již čtvrtou knihu ze série Odyssea, věnuji čtenářům, kteří pokračování příběhu umožnili. Bez vaší podpory a nadšení by tato sága nikdy nedosáhla výšin, do nichž dospěla, a zřejmě by se ani neodlepila od země. Děkuji vám, že jste se ke mně na výpravě připojili, a upřímně doufám, že se mnou zůstanete i při další cestě do temnoty.

PROLOG

Manhattan, New York

pět minut po drasinském dopadu

Je čas.

Hlas připomínal šepot nesoucí se větrem, ztrácel se v rachotu rozpadajících se budov, prachu a hlíny dopadajících na zem, v nářku lidí a kvílení poplašných sirén. Město žilo, ale utrpělo hlubokou ránu a křičelo bolestí a vztekem. Takovou vřavou nedokázal šepot proniknout.

Den začal víceméně jako každý jiný, a to i navzdory oznámení zvýšené vojenské pohotovosti po celém světě. Běžnou rutinu narušily tenké ohnivé stopy táhnoucí se po obloze děsivě potichu, proto si také miliony lidí ničeho nevšimly, dokud nebylo příliš pozdě. Ti, kteří jev zaznamenali, často ztuhli hrůzou, oči upřené na planoucí stopy, ukazovali vzhůru a křičeli.

* * *

Jeden objekt zasáhl okraj města, rozmetal na prach a trosky budovu; další narazil do nejvyššího mrakodrapu na obzoru. Všichni slyšeli, jak se pomník osvobození od teroru řítí na ulici.

Uprostřed paniky, která nastala, zůstávali někteří klidní: sledovali oblohu, aby spatřili další a další ohnivé stopy; pršely dolů, pronikaly mračny a dopadaly na jejich město.

Pak zahlédli, jak se oblaky prodralo cosi dalšího, a pro mnohé se rázem svět ve vteřině změnil.

Byla to silueta známá po celém světě. Z děr zejících v ocelově modrém trupu LSAK Odyssey šlehaly plameny, když se loď jakýmsi zázrakem nad východním pobřežím vyrovnala a ve výšce pěti tisíc metrů zahájila palbu.

Každý výstřel se rovnal úderu kladiva bohů, jež se rozmachovalo po obloze a rozmetalo skla v desítkách mrakodrapů i menších budov, zatímco se velká loď řítila k městu. Každé zahřmění zkázy však bylo přerušováno druhým nebeským výbuchem, jak postupně v záplavě ničivých plamenů explodovaly další dopadající objekty.

Odyssea však nebyla pro létání v atmosféře stavěná, a její nepřátelé měli převahu. Plameny zkázy se z výšky snášely na ikonickou loď jako déšť a narážely jí do trupu. Vlajková loď Konfederace se s každým úderem zachvěla. Odyssea se naklonila na levobok, pomalu se překotila a po další smršti zásahů se zřítila do průlivu Long Island.

To byl však jen začátek.

Krátce nato zaplnily oblohu stíhačky, které pálily na zkázu z nebes vším, co měly k dispozici. Byla to působivá podívaná, avšak nepřítel měl početní převahu a desítky objektů nevyhnutelně dopadly na zem, aby zasadily živoucímu městu ničivé údery.

V tu chvíli se pro mnohé noční můra změnila z šokujicí v surrealistickou – protože ta skutečná hrůza totiž povstala z kráterů a New York se stal bojištěm, jaké na Zemi ještě nikdo neviděl.

Uprostřed bojů – právě když do města dorazila Národní garda, aby podpořila místní policejní složky – si málokdo všiml, že se Odyssea nárazem o hladinu rozlomila a jednotlivé její části se rozletěly po celé oblasti. Některé kusy se odrazily, nalétly do budov na nábřeží a samy způsobily nesmírnou zkázu, zatímco jiné zpomalily a potopily se na dno zálivu.

Dvojice masivních obytných modulů se uvolnila a rotující poskakovala po hladině. Jeden se vydal na jih; přeskočil Eastchesterský záliv a zdevastoval Queens, zatímco druhý se stočil na západ. Naposledy se odrazil od hladiny severně od Rooseveltova ostrova, než prolétl blokem kancelářských budov a zastavil se v samotném Central Parku.

Probuď se.

Šepot se opět ztratil v chaosu, prachu a troskách valících se přes město jako stěna mohutné pouštní bouře pohlcující vše, co jí stojí v cestě. Město se vzpamatovávalo z jednoho šoku za druhým, ale bylo to město, které mělo s mimořádnými událostmi jisté zkušenosti, a pomalu, ale jistě se probouzelo k akci.

Na západní straně Central Parku se přední část Odyssey s velitelským modulem zastavila a mírně se pohupovala na nerovném povrchu z popadaných stromů a rozdrcených automobilů. Kvílení sirén a dozvuky nárazů přerušovaly okolní ticho, které se rozhostilo, když ti, kdo přežili a stali se svědky její havárie, šokovaně zírali na proděravěný, zjizvený a promáčklý válec, který kdysi ovládal největší mezihvězdnou loď, jakou kdy lidské ruce postavily.

Uvnitř modulu se nic nehýbalo.

* * *

Teď! Probuď se, hned!

Eric Stanton Weston zalapal po dechu. Probudil se z noční můry, která ho obklopila, když na jeho lodi došlo k explozivní dekompresi. Chvíli se zmítal, ale nebyl schopen se pohnout ani o píď, než si rychle uvědomil proč.

Byl pevně připoután k velitelské konzoli, nyní visící ze stropu, jenž kdysi býval podlahou. Dlouhou chvíli setrvával hlavou dolů, zmatený, a snažil se vstřebat, k čemu došlo a co se kolem děje.

Kde to jsem? Eric nedokázal uvažovat jasně. Připadal si, jako by ho přejel obzvlášť těžký bitevní tank, nebo právě se svou stíhačkou přeoral pole nějakého chudáka farmáře.

Zamrkal, rozhlédl se a pomalu se mu vracely vzpomínky. Uvědomil si, jak blízko pravdě jeho poslední představa je.

„Panebože, to je bolest,“ zamumlal, olízl si rty a vyplivl kus hledí přilby. Prý nerozbitná, jasně.

Pomalu zvedl ruce a začal si z obličeje strhávat střepy průhledného štítu.

Pak přilbu uvolnil a nechal ji spadnout na strop pod sebou.

Postupně si začínal vzpomínat na nedávné události, dával si dohromady, co ho přivedlo do současné situace, obrazy se mu v mysli vynořovaly mučivě pomalu. Hlava ho bolela, jako by mu někdo zevnitř bušil krumpáčem do lebky, a rozmazané vidění se mu nedařilo úplně zaostřit.

Eric nebyl lékař, příznaky otřesu mozku však rozeznat dokázal. V nejhorším případě bude potřebovat lékařskou pomoc, ale jelikož v prvé řadě nečekal, že se vůbec ještě probere, nemohl si momentálně stěžovat.

Tohle bude stát za prd. O tom není pochyb.

Nemůže tu zůstat, to bylo jasné, netušil však, kde se mu podařilo přistát... či spíš havarovat... takže nemohl počítat se žádnou pomocí.

Kromě toho má teď svět nejspíš dost svých vlastních starostí. Budu se o sebe muset postarat sám.

Zadíval se nahoru – lépe řečeno dolů – a sotva rozeznal strop můstku několik metrů pod sebou. Jo, určitě to bude stát za prd.

Nadechl se, zavřel oči a stiskl nouzové uvolnění popruhů.

Spadl ze tří metrů; stočil se, jak nejlépe uměl, a v neohrabaném kotoulu narazil ramenem do stropu, až mu kostmi a lebkou projela ostrá bolest. Sklouzl, smykem se zastavil o kryt osvětlení, nyní nefunkční, a jen tak tam ležel, dokud bolest nezačala pomalu ustupovat.

Cítil jsem se líp, když mě postřelili, pomyslel si chmurně, zatímco tiše vzlykal a modlil se, aby ho přestala bolet hlava.

Netušil, jak dlouho tam ležel, ale po čase bolest ustoupila na zvládnutelnou úroveň, a tak se zvedl na kolena a přitáhl se ke dveřím. Byly samozřejmě uzamčené a bez energie musel všechno dělat ručně.

Co je ještě nového?

S námahou se postavil na nohy, natáhl se k panelu, který se běžně nacházel pouhý metr nad podlahou, a uchopil ruční páku dveří. Silným trhnutím je otevřel aspoň natolik, aby do nich mohl vklínit ruce a rozevřít je; nebylo to příliš, ale aspoň něco. Vyklouzl z můstku do chodby, kde se zastavil, aby se zorientoval.

Počkat, mám k nejbližší zbrojnici jít doleva, nebo doprava?

Zastavil se, a zatímco si to v hlavě urovnával, snažil se zbavit dvojitého vidění. Za běžných okolností by to problém nebyl: vyšel by ze dveří, zabočil doprava kolem zakřivení habitatu a dostal by se do bezpečnostní místnosti.

Avšak právě teď, na stropě chodby, s dvojitým viděním a příšernou bolestí hlavy, si Eric nedokázal vzpomenout, kde je vpravo, aniž by si musel pomoci gestem rukou jako při podpisu.

Nakonec mu došlo, že musí zabočit doleva. V tu chvíli si uvědomil, že má mnohem větší problém.

Sakra. Modul se netočí. Jsem v pozemské gravitaci a to znamená, že celá tahle zatracená věc je jako atrakce v zábavním parku, a ne habitat.

Povzdechl si, zhodnotil situaci a pomalu zavrtěl hlavou. Tohle bude fakt průšvih.

Nejprve klesl na kolena a pomalu se spouštěl zakřivenou chodbou, dokud nezačal klouzat. Instinktivně nahmatal zárubně, aby se zastavil, chvíli kopal ve vzduchu, dokud nenašel jinou oporu, a pak se znovu začal pomalu spouštět dolů.

Dostal se asi do čtvrtiny chodby, než ztratil rovnováhu, sklouzl z římsy, na kterou dosud našlapoval, a zřítil se do temné neosvětlené chodby.

Celou cestu z plných plic nadával.

Lyssa Myrianová měla matku všech špatných dnů.

Začal hádkou, která vyústila v rozchod s přítelem, a teď se celá zatracená sluneční soustava zřejmě rozhodla navštívit Velké jablko.

Prostě kurevsky skvělý.

„K zemi!“ vyhrkla newyorská policejní důstojnice, sotva se k ní vyřítila desítka lidí.

Rozprchli se, když nabila starou brokovnici Remington, kterou vytáhla z kufru hlídkového vozu. Střely ráže dvanáct milimetrů byly sice hodně retro, pořád ale dokázaly zlikvidovat téměř cokoli, co na sobě nemělo armádní zbroj, a tak nikdy necítila potřebu přejít na výkonnější zbraně.

Teď toho rozhodnutí litovala.

Brokovnice šestkrát zaduněla, když z ní přerušovaně pálila tak rychle, jak jen dokázala, a vyprázdnila ji do blížící se hrůzy, před níž ty davy utíkaly.

Stvůry vypadaly jako z nějakého filmu, jen možná o něco méně realisticky: měly hmyzí těla, která musela vážit jako velký náklaďák.

Nebo menší tank.

Lyssa znovu zaklela, odhodila brokovnici a tasila služební pistoli. Ta byla lehce technicky vyspělejší – pálila průrazné střely ráže deset milimetrů schopné proměnit civilní neprůstřelné vesty v ementál. Zatímco Lyssa střílela, ustupovala. Ve skutečnosti se jen snažila útočníka zdržet, aby se lidé mohli vytratit.

Ale pouze tím na sebe přitáhla jeho pozornost.

Skvělé. Přesně to jsem na závěr tohohle podělanýho dne potřebovala.

Rozhlédla se a když se rozeběhla, změnila směr. Vedla tu věc do parku, pryč od davů. Automatická zbraň se jí nabíjela snadno – ruce jí řídila svalová paměť – a utíkala jako o život. Park byl dost velký, aby ta stvůra, co jí byla v patách, získala dostatek prostoru k pohybu, neničila budovy nebo, jak Lyssa doufala, nezabíjela lidi. Ale také to znamenalo, že sama se pro ni stane snadným cílem.

To ji napadlo ve chvíli, kdy ji neznámý sykot přiměl vrhnout se doleva. Trávu před ní právě spálil paprsek. Lyssa vyskočila, zlomek sekundy na něj zírala a znovu se rozběhla.

Skvělé! Má paprskomety!

Poklepem zapnula komunikátor v uchu. „Centrálo, tady K jedna devět, kód... Centrálo, jaký je kurva kód pro mimozemskou invazi?“

Velitelství Národní gardy letecké a vesmírné muzeum Intrepid

„Pane! Přijímáme hlášení z celého města, ty potvory jsou všude!“

Brigádní generál Potts zavrčel: „Povězte mi něco, co nevím.“

Nabuzený poručík měl tolik slušnosti, aby se za svůj panický výbuch zastyděl, ale to bohužel Pottsovi na náladě příliš nepřidalo. Po městě mu pobíhali mimozemští vetřelci a skutečnost, že varování o útoku z kosmu dostal jen s čtyřiadvacetihodinovým předstihem, ho štvala ještě víc.

Dokázali za tu dobu zřídit nouzové velitelské stanoviště a využít k tomu vyřazenou letadlovou loď Intrepid, která už přes sto let kotvila u pobřeží Manhattanu. Zdálo se to příhodné místo pro velitelství, jelikož potřebovali centrálu, kterou by bylo možné bránit. Jednalo se sice o téměř dvě století starou letadlovou loď, nicméně udržovanou a se spoustou volných vnitřních prostor.

Co se týče vojenské výzbroje, byl Intrepid možná starožitností, ale zato jakou...

„Pane!“

„Co se děje, seržante?“ ohlédl se Potts na svého podřízeného.

„Poslední hlášení od pozorovatelů, pane.“

„A?“

„Sto osmdesát tři cílů tady ve městě.“

Generál se ušklíbl, ale přikývl. „Děkuji, seržante.“

„Není zač, pane. Pane?“

„Copak?“

„Přijímáme hlášení z terénu – z míst, kam dopadly trosky Odyssey,“ sdělil mu seržant Rigand. „Vypadá to, že nás stačila zbavit nejméně stovky dalších nepřátel, než se poroučela k zemi.“

„A nejspíš při tom ve městě způsobila větší škody než všichni ti zatracení mimozemšťani,“ zavrčel Potts a pak se uklidnil. „Nějaké stopy po přeživších z lodi, seržante?“

„Ne, pane, ale rozhodil jsem sítě a dostal odpověď z CONCOMu. Podle všeho opustili loď dřív, než Odyssea pronikla do atmosféry, pane.“

„Opustili loď? Někdo přece ovládal její děla.“

„Jistě, pane. Kapitán Weston šel ke dnu s ní.“

Potts si povzdechl a potřásl hlavou. „Škoda ho. Ve válce patřil k nejlepším. Nejednou jsem bojoval na území, nad kterým nám vyčistil oblohu.“

„Jistě, pane.“

„Dobrá, nemáme čas truchlit nad ztrátami. Podle toho, co o těchhle věcech tvrdí rozvědky, pokud jen uklouzneme, ztratíme všechno. Jestli je nedokážeme z města vyhnat, jsem oprávněn přistoupit k taktickému jadernému útoku. Ale nesmí to být naše jediná možnost, že ne, seržante?“

Voják lehce zbledl, ale horlivě přikývl. Za dobu strávenou v uniformě už zažil spoustu sraček, ale nikdy neviděl, že by americký důstojník – případně konfederační –, nařídil jaderný útok na jakékoli město, natož na vlastní, a nehodlal se toho dožít ani teď.

„My ty hajzly zlikvidujeme, pane. Zaručeně.“

„Tak na to dohlédněte, seržante. Ať to stojí co to stojí,“ přikývl Potts krátce. „Ať to stojí co to stojí.“

LSAK Odyssea, velitelský habitat

Eric otevřel oči do temnoty a olízl si rty. Ležel na podlaze vnitřní části habitatu.

Aspoň už nechodím po stropě.

Ze všeho nejvíc by si přál nemuset se už pohnout ani o centimetr. Ale jakkoli příjemné v tu chvíli bylo ležet ve tmě, překonal letargii a zvedl se na všechny čtyři. Postavit se na nohy bylo tentokrát snazší, ale přesto ho to stálo nesmírnou námahu. Zastavil se a opřel se o zeď. Přál si, aby se kolem něj habitat přestal točit. A snažil se ignorovat ironii svého přání.

Někde tady by mělo být stanoviště bezpečnosti...

Přidržoval se stěny a vracel se podél zakřivené stěny habitatu nahoru. Bezpečnostní komoru nebylo těžké najít. Nacházela se za dvojitými vyztuženými dveřmi se zámkem, který nefungoval, protože vypadl proud. Eric odklopil přístupový panel dveří a rychle si ověřil, že je skutečně bez proudu.

Vytáhl napájecí kabel svého skafandru a připojil jej ke dveřím na tak dlouho, aby se počítač restartoval a on mohl zadat kód. Teprve napotřetí se mu podařilo vyťukat správná čísla, což nebylo, vzhledem k faktu, že v tu chvíli viděl trojnásobek kláves, úplně špatné.

Musím mířit na to prostřední.

Dveře se se sykotem otevřely. Eric vpadl dovnitř a snažil se jít šikmo, aniž by klopýtal jako opilý.

Všechno to však stálo za to, jakmile se dotkl povědomého tvaru.

Ahoj, krásko.

Central Park

Měla jsem zůstat na ulici! Tam bylo kde se ukrýt.

Lyssině služební zbrani už dávno došly náboje, aniž by sestřelila byť jediný cíl, ale pár jich určitě dokázala nasrat. To si připsala do kolonky vítězství, protože pokud pronásledovali ji, nepronásledovali nikoho jiného, ale bylo to dost chabé vítězství.

Byla vyčerpaná, unavená a síly jí ubývaly, stále však nutila nohy k pohybu a mířila k západní části Central Parku. Naštěstí, jak předpokládala, ji čekala cesta peklem. Obří válec, který se zřítil z nebe, zlikvidoval několik akrů stromů, které jí poskytly alespoň minimální krytí.

K vlastnímu překvapení však krátce nato vyběhla z úkrytu na ulici. Oblast byla posetá sutinami, zabarikádovaná několika rozbitými auty a téměř neprůchozí. Lyssa však také postřehla i něco, co ji potěšilo. Z posledních sil doběhla k pancéřovému vozidlu newyorské policejní zásahové jednotky SWAT a padla za ním na všechny čtyři. Shora se na ni zašklebila známá tvář.

„Jdeš pozdě, Myrianová.“

„Ale no tak, drž hubu, Johne. Zkus donutit ty parchanty, aby tě honili přes celý ten debilní park!“

Konečně popadla dech, vzala si policejní útočnou pušku, kterou jí nabízel, a zkontrolovala zásobník.

„Jsou pomalí,“ sdělil jí John z místa, kde stál.

„S takovou palebnou silou si můžou dovolit dát si zatraceně na čas,“ zasupěla. „Třikrát mě v parku málem usmažili, a to si ani nejsem jistá, jestli mířili na mě. Kde je, kurva, Národní garda?“

„Celé město je neprůchozí,“ pokrčil rameny John. „Musí zkontrolovat každé auto, než přes ně přejedou tanky.“

„Přejedou je... děláš si prdel?“ vytřeštila Lyssa oči.

„Přesunout všechny ty auta by jim trvalo mnohem dýl, to mi věř.“

Lyssa se zamračila, ale nemohla nic namítnout. S ulicemi ucpanými, kam až dohlédla, měly ty hmyzí potvory rozhodně výhodu pohyblivosti. Nic se nevyrovná tomu, když můžeš přecházet nad auty nebo je zadupat do země. Garda to měla s tanky těžší, zvlášť když k doplnění svých sil používala modely se zastaralými podvozky.

Samozřejmě, já se tady krčím s podělanou M-4C v ruce, tak kdo jsem, abych kritizovala, že někdo jiný používá zastaralé vybavení?

Pouhá hrstka policistů newyorské policie, všichni s označením SWAT, dostala do užívání armádní zbraně. Moderní vojenská výzbroj byla příliš destruktivní pro nasazení ve městě i za normálních okolností, a upřímně řečeno, vojenská výstroj pro boj ve městě se za sto let příliš nezměnila. Možná byla sofistikovanější, pokud šlo o optiku, komunikaci a výpočetní kapacitu, ale střela byla střelou a většina policejních složek stále používala ráže srovnatelné s těmi, které fasovali jejich pradědečkové.

Bylo to prostě levnější.

„Už je to tady! Nestřílejte, dokud je nebudeme mít v palebném dosahu!“ zavolal John a opřel si pušku o pancéřový povrch vozidla SWAT.

Lyssa s námahou vstala, zaujala pozici vedle něj a také se zadívala přes zaměřovač své M-4C. Nepřítel se k nim nesnažil zrovna nenápadně plížit – hmyzáci si stromy odstrkovali z cesty –, takže zaměřit je nebylo nijak zvlášť obtížné. Jen doufala, že mají k dispozici dostatečnou palebnou sílu, aby vetřelcům způsobili škodu.

„Připravit! Zacílit!“ přikázal John, zatímco první z mimozemských bestií vstoupila do západního Central Parku. „Pal.“

Vzduch rozervalo staccato dávek z automatických zbraní, patnáct policistů zahájilo palbu vším, co měli k dispozici.

Velitelství Národní gardy, letecké a vesmírné muzeum Intrepid

„Přijímáme zprávy o bojích po celém městě, pane. Většina z nich se v tuto chvíli týká civilistů nebo policie.“

„Proč nejsou mé jednotky stále ještě na místě, poručíku?“ zavrčel Potts.

„Město je ucpané, pane. Uvolnit cestu tím zmatkem zabere nějaký čas.“

Generál znovu zavrčel, spíš z frustrace než čehokoli jiného. Věděl, jak těžké je přesouvat vojenskou techniku městem i v mnohem lepších časech, a to, co se teď dělo v New Yorku, mělo k ideálu hodně daleko. Mimozemšťané při svém počátečním úderu vpadli do města, zbořili několik budov a způsobili všeobecnou paniku. Teď tam venku zůstaly miliony prázdných – alespoň doufal, že prázdných – aut, která blokovala ulice a uličky po celém zatraceném městě.

A jeho lidé se tím museli prokousat.

Dostali rozkaz nebrat ohled na majetek, ale i tak jim to trvalo. I s kovovými radlicemi existoval limit, jak rychle lze silnici vyčistit.

„Naléhavější se možná ale jeví,“ sdělil mu poručík Sky, „že jsme na našich seismografech zaznamenali znepokojivé údaje, pane.“

„Znáte rozkazy. Pošlete do metra naše a vyžeňte je odtamtud,“ nařídil Potts. „Udělejte to jemně, jestli to půjde, ale udělejte to.“

„Rozkaz. Mám lidi, kteří se pohybují v tunelech rychleji než nad zemí. To, co je tam dole, má nejvyšší prioritu.“

Potts opět zavrčel, tohle byla nicméně aspoň trochu povzbudivá zpráva. Přál si, aby mohl tunely přesunout více jednotek, ale kromě toho, že jimi stále evakuovali lidi, prostě neexistoval způsob, jak by jeho obrněné jednotky prošly stanicemi a pak se z nich dostaly na povrch.

Nepřátelé se podle informací z Odyssey rádi zakopávali a ukrývali v podzemí. A o tom měl právě teď na taktické mapě důkaz. Tentokrát ale měli Drasinové smůlu, na celé planetě neexistoval centimetr čtvereční, který by nehlídaly seismické senzory, a Potts s jistotou věděl, že misterstvo obrany má ke všem přístup.

Sakra, vždyť dokonce i Čína napojila své systémy odečtu seismických dat na celosvětovou síť. Předpovídat zemětřesení, která by mohla otřást vaším městem, bylo o něco důležitější než politické kecy, a generál měl poprvé radost, že se do bezpečnostních otázek zapojili i vědátoři. Sdílení dat s nepřítelem sice bezpochyby ztěžovalo udržení operační bezpečnosti, ale teď měl v hledáčku jiného nepřítele než Blok nebo jeho spojence.

Potts uslyšel další palbu protivzdušné obrany a reflexivně vzhlédl. Rakety země-vzduch byly určeny k likvidaci balistických střel vystřelených z Číny a vypouštěny z ponorky třídy Leviathan hlídkující kdesi u pobřeží. Přejel pohledem jejich dráhu, až spatřil cíl.

Osm nepřátelských objektů mířilo na město. Buď New York, nebo New Jersey.

Dráhy obranných raket se při jeho pohledu protínaly s cíli, na obloze explodovaly světelné záblesky. Když bylo po všem, jen tři nepřátelské stopy pokračovaly v původním kurzu.

Rozhodně mířily na New York.

„Sdělte oddílům raket země vzduch, že jim zaplatím pití, pokud všechny ty sráče sundají dřív, než se dostanou k nám.“

„Rozkaz!“

Tahle práce je čím dál odpornější. Jestli ti parchanti chtějí bojovat, byl bych radši, kdyby si vybrali jiné bojiště.

Západní Central Park

„Prostě jen tak procházejí vším, co máme!“

Lyssa se ušklíbla, ale nedodala nic, co by slovům jejího nadřízeného odporovalo. Policejní zbraně nepřátelské tvory v podstatě jen obtěžovaly. A i toto tvrzení bylo možné uznat za dost optimistické.

„Nemáme něco silnějšího?“ otázala se.

„Myslím, že v autě leží lehká padesátka.“

Lyssa si odfrkla a odhodila svou M-4C. „Proč jsi ji sakra nevytáhl hned?“

„Je to zatracená ostřelovací puška, Lysso! A tyhle věci jsou už u nás!“

Otevřela zadní dveře zásahového vozu, vyskočila dovnitř a rozhlédla se. Stejně jako řada jejích vrstevníků patřila i Lyssa Myriano k veteránům války s Blokem. Značnou část života strávila u mariňáků a zacházení s velkými zbraněmi se pro ni stalo druhou přirozeností.

Padesátka byla starší model FN Hecate IV, poloautomatická puška na náboje s antihmotou. Nikdo jí nedokázal vysvětlit, k čemu ji má newyorská policie používat. Dosud nikdy neviděla, jak se ta zatracená věc používá. Střely z ní dokázaly, prokrista, proniknout budovou, ale právě teď byla Lyssa nadmíru šťastná, že tuhle mohutnou zbraň může sejmout ze stojanu.

„Přines mi náboje, Johne,“ zavrčela a vyvlekla zbraň ven. „A potřebuju pozorovatele!“

„Cože?“ zeptal se John užasle, když popadl krabici s municí ráže padesát.

„Jdu na to.“

Oba se překvapeně otočili na důstojníka SWAT, který popadl z dodávky zaměřovač a následoval je. Lyssa mu jen kývla, rozložila dvojnožku a položila pušku na kapotu náklaďáku. Snažila se ignorovat děsivé praskání vetřeleckých zbraní, jak se útočníci prodírali městem.

„Zvládneš to?“ zeptal se člověk od zásahovky a kývl na velkou pušku.

„Levou zadní. A ty zvládneš to své?“ ušklíbla se a ukázala na krátký zaměřovač.

„Sleduj,“ odpověděl jí suše, umístil zaměřovač na stativ a opřel ho o střechu náklaďáku. Pak přiložil oko k okuláru. „Cíl, dvanáct hodin. Vzdálenost sto padesát metrů.“

„Mám ho. Vidíš na něm něco, co vypadá životně důležité?“

„Na tomhle? Tvůj odhad je stejně dobrý jako můj.“

Lyssa si povzdechla. „Rozumím. Vybírám cíl. Ten červený uzel na kloubu přední nohy u... ramene? To je asi jedno. Střílím.“

„Rozumím.“

Vydechla, zaměřila na středovou masu a hledala místo, do kterého když se trefí, tak poškodí aspoň jednu z natažených nohou. Soustředila se na cíl a stiskla spoušť, snažila se necuknout v očekávání zpětného rázu.

Puška zařvala, narazila jí do ramene a odhodila ji dozadu o nějakých patnáct centimetrů. Také dost výrazně poškrábala černou karoserii náklaďáku.

„Zásah,“ oznámil muž ze zásahovky. „Nahoru a doprava. Oprava na vítr a zamiř o dva stupně dolů.“

„Nějaká reakce?“ zeptala se Lyssa, když upravila zaměřovač, a očima přelétla k cíli v dálce.

„Vypadá naštvaně.“

Zahleděla se do zaměřovače a zjistila, že opravdu vypadá naštvaně. Mimozemšťan se svíjel, točil se na místě a rozrýval zem jako šílenec. Pomalu se ušklíbla. „Není naštvaný, vojáku. Cítí bolest.“

„Rozumím. Udeříme znovu?“

„To si piš.“ Přiložila oko k zaměřovači a upravila mušku. „Pálím.“

„Rozumím.“

Puška zaburácela a znovu ji kopla do ramene.

„Zásah.“

Co nejrychleji znovu zamířila na cíl. „Pálím.“

„Rozumím.“

Puška zaburácela potřetí.

Tentokrát sebou Lyssa trhla, když ucítila, jak se jí na rameni tvoří modřina. Puška by potrápila i mohutného muže a jejích pětašedesát kilo cítilo každý newton zpětného rázu.

„Zásah! Sestřelen!“

Podívala se zaměřovačem, aby si ověřila hlášení. Mimozemšťan šel k zemi po třetí ráně. „Je to mrtvé?“

„Myslím, že je,“ potvrdil důstojník zásahovky. „Nehýbe se. Myslím, žes ho dostala.“

„Dobře. Další,“ zavrčela a poposunula si zbraň. „Vedoucí jednotka, míří sem.“

„Potvrzuji,“ potvrdil a podíval se do zaměřovače. „Vzdálenost... sto metrů.“

„Rozumím.“ Neobtěžovala se pozměnit nastavení puškohledu.

Na sto metrů nemohla hecate takto velký cíl minout. Lyssa srovnala zaměřovací kříž s cílem a chvíli posuzovala výstřel od oka, když si všimla, že se na čelisti cíle objevilo tetelení horkého vzduchu.

„K zemi!“ křikla a schovala se za náklaďák, když vzduch naplnilo známé praskání spalující energie.

Muži a ženy se na její rozkaz vrhli k zemi a kryli se, ale ne všichni byli dost rychlí. Ulici proťal paprsek a spálil dva policisty na popel, než dorazil k obrněnému vozidlu SWAT pár metrů od místa, kde se krčila za náklaďákem. Pancíř obrněnce paprsku odolával celé tři sekundy, než se vozidlem prohnala erupce energie a převrátila ho na bok.

Lyssa se zašklebila a odvrátila se. Za vozem se ukrývali lidé, které teď přimáčkl k zemi.

„Do prdele,“ zašeptal John.

„Potřebujeme těžkou palebnou podporu,“ polkla Lyssa. „Spoj se s gardou. Oznam jí, že tohle místo neudržíme.“

John na ni zíral, očividně naprosto v šoku, a nechápal, co mu říká, ale muž ze SWATu přikývl a dotykem zapnul sluchátko v uchu.

Lyssa se odvážila rychle nakouknout přes kapotu náklaďáku a sledovala cíle, které se teď začaly přesouvat z parku na ulici. Natáhla se k zemi pro hecate a znovu ji umístila na kapotu. „Johne... možná bys měl odejít.“

„Cože?“

„Johne,“ promluvila ke svému nadřízenému a olízla si rty, „až na toho bastarda vypálím, ostatní mě zaměří a na naši pozici se snese peklo. Možná tu nebudeš chtít být, až se to stane.“

„A co ty?“

„Někdo přece musí držet pozici, než dorazí garda,“ odvětila stroze. „Teď odsud sakra vypadni a pokus se pomoct s evakuací!“

Odstrčila ho, otočila se zpátky k pušce a vytáhla prázdný zásobník. Na jeho místo zasunula plný a pak ještě ručně nabila jeden náboj do komory. Pokud se v tomhle případě nemýlí, bude potřebovat každou střelu, kterou může poslat na cíl. Kolega ze zásahovky se usadil vedle ní; zavrtěla hlavou. „Tentokrát už pozorovatele nepotřebuju, kámo. Klidně odsud můžeš vypadnout.“

Podíval se na ni. „Chystáš si to s nimi pořádně rozdat?“

Nevzhlédla od zaměřovače a jen si zabroukala: „I love rock and roll,“ zatímco se jí cíl v zaměřovači ustálil.

„Je čas jít, kámo,“ dodala a nervozita z ní opadla.

„Alexi.“

„Cože?“

„Jmenuju se Alex,“ představil se a zvedl svou výbavu. „Vzal bych si ji od tebe a zůstal tu sám, ale upřímně řečeno, myslím, že dnes ještě dostanu šanci.“

„Jsem Lyssa, Alexi. Semper fi,“ dodala. „Máš asi dvacet sekund. Začni utíkat.“

„Mariňáci. To sedí,“ uchechtl se Alex a popadl z auta tašku. „Dobře, padám. Vyprázdni ten zásobník a uteč k budovám. Budu tě krýt."

„Rozumím. Vypadni už.“

Odběhl.

Dopřála mu celých dvacet sekund – i když pár jich promarnili rozhovorem – pak zamířila na nejbližší z mimozemských bestií a mrkla na ni přes zaměřovač.

„Panečku, nejsi ty ale pořádně velkej parchant?“ zašeptala si pro sebe a prst se jí sevřel kolem spouště. „Seznam se s Hekaté, bohyní křižovatek.“

Velká puška zařvala a Lyssa tentokrát zpětný ráz ustála, nezvedla oči a okamžitě vypálila další ránu, sotva se zaměřovač dostal zhruba na cíl. Hecate IV byla vybavena nejnovějšími tlumiči zpětného rázu, přesto kopala jako neposlušný mezek. Lyssa to však ignorovala, třetí střela zasáhla cíl necelé dvě sekundy po první; pak se policistka přesunula k dalšímu útočníkovi. Usoudila, že bude mít štěstí, když to ráno bude bolet.

Do nového cíle vypálila další tři rány a hned zacílila na další, ani se nepodívala, jestli první dva padly. Neměla čas cokoli potvrzovat a číslo tři si v příštích několika sekundách získalo svůj spravedlivý díl její pozornosti.

Ještěže jsou tak zatraceně velcí. Ani nemusím mířit.

Sotva si to pomyslela, uvědomila si, že je to také proto, že jsou mnohem blíž, než očekávala. Ve zbrani jí zbývaly dva náboje. Vystřílela devět z deseti plus jeden v komoře, a snažila se rozhodnout, komu dopřeje onu čest, když vtom jí teď už známé praskání syčící energie zježilo chloupky na krku.

Lyssa se vrhla stranou a pustila hecate. Paprsek zasáhl vůz zásahové jednotky a doslova rozpůlil to, co z neopancéřovaného vozidla zbylo.

Dopadla na zem a přetočila se, aby se zvedla zpátky na nohy, zatímco kolem ní začaly dopadat úlomky zničeného vozidla.

Utíkej, holka, utíkej!

Nevěděla, jestli si jí konečně všimli, nebo zda používají systémy pro sledování pohybu, ale jakmile se dala do běhu, vzduch naplnilo ono děsivé praskání.

Všude kolem sebe slyšela hlasité zvuky, skoro jako výstřely. Neotočila se, aby se podívala, co je způsobilo. Držela se cíle, když utíkala do nejbližší uličky, kde slyšela, jak se z více míst ozývá střelba.

Běžet vstříc přestřelce nepatřilo k přirozeným reakcím ani policisty ani mariňáka, ona se však prostě sklonila co nejníž a běžela dál. Asfalt před ní ožehl paprsek, který se k ní hnal z boku, a tak se Lyssa znovu musela vrhnout stranou. Dopadla na zem tvrdě, ale živá, a odkutálela se za kus betonu, který buď vylomily nepřátelské zbraně, nebo kus mezihvězdné lodi spočívající jen o několik desítek metrů dál. Nevěděla, kdo to způsobil, ale schoulila se za něj, aby se kryla, a začala se modlit, když znovu uslyšela ten praskavý zvuk.

Beton žárem paprsku praskal a lámal se a jediné, na co doopravdy myslela bylo, jestli je radioaktivní, nebo ne. Už se skoro rozhodla, že se dá na útěk, ačkoli naději měla mizivou, když nad ní vzduch rozčísl výbuch a ona vzhlédla v šoku i v údivu.

Nebyla jediná. Slyšela, jak zbraně utichají. Děsivý dusot těžkých kovových nohou mimozemských bestií také ustal, když i ony vzhlédly.

Zhruba v polovině zakřivení obytného habitatu Odyssey, asi třicet metrů od vozovky, zela v trupu díra. Když se kouř pomalu rozptýlil, Lyssa spatřila postavu, která se z ní vynořila. Sledovala, jak se zastavila, zdálo se, že shlíží dolů na ni a pak do parku, aby na okamžik opět zmizela.

Lyssa nevěděla, co si o ní má myslet, ale než se na cokoli zmohla, postava se znovu objevila, tentokrát s velkým předmětem opřeným o rameno.

„Do prdele,“ zamumlala těsně předtím, než neznámý aktivoval MLARS – ruční raketomet na rychlé vystřelení více raket – a vyslal do parku dvacet vysoce průrazných střel.

* * *

Eric po výstřelu postrčil MLARS před sebe. Neobtěžoval se zjišťováním, zda něco zasáhl. Zbraň patřila k typu vystřel a zapomeň. Buď cíl trefil, nebo ne. Víc udělat nemohl. Upustil jednorázový raketomet a nechal ho spadnout z improvizovaných dveří, které v trupu své lodi udělal výbušninou. A zatímco se připojoval na místní vojenské komunikační kanály, pozvedl priminskou gravitační pušku.

„Velitelství, žádám o palebnou podporu. Západní Central Park. Označím cíle,“ oznámil. „Opakuji, palebná podpora. Západní Central Park. Označené cíle.“

„Kdo jste? V západním Central parku nemáme žádné jednotky. Identifikujte se.“

„Kapitán Eric Stanton Weston. Velitel mezihvězdné lodi Severoamerické konfederace Odyssea,“ oznámil, pak se zhluboka nadechl. „Oprava: někdejší velitel.“

Na síti nastala dlouhá pauza, než se hlas ozval znovu:

„Potvrďte identifikaci. Kód odeslán.“

Eric na bezpečnostní kontrolu odpověděl vlastním kódem, zatímco dokončoval úpravu své výstroje; věděl, že vše zabere jen pár sekund.

„Identita potvrzena... Kapitáne Westone, žádáte o palebnou podporu?“

„Potvrzuji. Letecká podpora na mé souřadnice. Cíle budou označeny.“

„Rozumím. Letecká podpora na cestě.“

„Hurá,“ vydechl Eric, aktivoval několik kapesních dronů a vyhodil je z lodi. Drobné letouny bzučely a poletovaly vzduchem nad západním Central Parkem, pak každý z nich označil cíle, které jim přidělil. „Cíle označeny. Odpalte je.“

„Najděte si úkryt, kapitáne. Peklo přichází.“

„Ne, synku,“ odpověděl Eric zřetelně a jeho hlas se rozlehl reproduktory zbroje i vysílačkou, „peklo už nastalo.“

KAPITOLA PRVNÍ

Dvě stě metrů pod Pennsylvánskou avenue 1600, Washington

„Máme potvrzená přistání ve velkých městech po celé planetě, pane prezidente.“

„Washington?“ zeptal se muž v čele stolu napjatě.

„Nikoli, pane. Zdejší protivzdušná obrana patří k jedněm z nejlepších na světě. Podařilo se nám je zlikvidovat dřív, než dosáhli devíti kilometrů. Zatím.“

Prezident Mitchell Conner unaveně přikývl a mávl generálovi, aby pokračoval.

„New York ale hlásí přes sto potvrzených přistání. Los Angeles téměř pět set. Peking jich má podle nás téměř tisíc. Pokud můžeme určit, mimozemšťané se cíleně zaměřují na populační centra. Čím větší, tím víc jich tam přistává.“

Conner se zamračil. „Jak je tedy možné, že v New Yorku jich je jen sto?“

„Není,“ opáčil generál. „Na New York podle našich údajů mířilo přes tři sta útočníků, možná i víc.“

„Protivzdušná obrana měla štěstí?“

„Ne, pane prezidente. Na město se zřítila Odyssea,“ odpověděl generál, pak dodal: „A spadla při aktivní palbě.“

Conner si povzdechl a prsty si prohrábl vlasy. Měl je vlhké a páchly potem.

„Válečník až do samého konce,“ pronesl nakonec. „Dobře. Jaké jsou naše síly na zemi?“

„V celé zemi, pane? Není to moc dobré. Většina našich jednotek hlídkuje v zámoří. Můžeme odvolat dva operační svazy letadlových lodí, ale nemůžeme riskovat, že bychom oslabili naši přítomnost na kterémkoli místě, kde by mohli přistát. Prioritní je být blízko dopadu.“

V tomto ohledu se Conner nehodlal přít s nikým ze svých lidí. Hlášení četl stejně jako ostatní. Věděl, co se stane, když přehlédnou i kdyby jen jediného vetřelce. Jedna část zprávy mu však utkvěla v paměti.

„Tvrdíte, že si vybírají cíle na základě počtu obyvatel?“

„Ano, pane.“

„Čína? Indie?“

Čína a Indie patřily k základu Bloku, doslova tvořily jeho páteř, která držela celou východní politickou bestii pohromadě. Obě sice disponovaly rozsáhlou protivzdušnou obranou, ale ta nikdy nebyla tak účinná jako systémy Konfederace. Oba národy zároveň tvořily více než polovinu obyvatelstva celé planety. Silně přes polovinu.

„Přibližně osmdesát procent potvrzených přistání na planetě připadá na tyto dva státy, pane.“

„Do prdele,“ zaklel prezident a automaticky se zarazil, když si uvědomil, že jeho netypická volba slov bude navždy zaznamenána pro příští generace.

„To je asi tak všechno, pane.“

„Do patnácti minut tu chci mít velvyslance Bloku.“

„Pane, tohle je zabezpečené místo...“ vykročil k němu jakoby odnikud muž v černém obleku.

„Patnáct minut.“

Generál se dlouze zadíval do očí svého vrchního velitele a pak na agenta tajné služby, který vznesl námitky. V administrativě existovalo jen málo lidí, kteří by dokázali upřeně hledět prezidentovi do očí. A ještě méně jich dokázalo prosadit svůj názor.

Velitel tajné služby byl jedním z těch mála.

Tentokrát však neuspěl; asi po půlminutě přikývl. „Jistě, pane prezidente.“

* * *

Zabezpečený bunkr pod Bílým domem byl jedním z nejstřeženějších míst na planetě. Už jen dostat se ke skenerům, které tvořily jeho první obrannou linii, vyžadovalo pozvání. Bez něj jste riskovali, že vás zabije pouhé pomyšlení, že byste se sem vydali.

Velvyslanec Bloku z pochopitelných důvodů pozvánku nikdy nedostal a upřímně řečeno ji ani nikdy neočekával. Při několika příležitostech, kdy senzory byť jen zahlédl, se pečlivě ujistil, že přemýšlí úplně o něčem jiném. Rozvědka Bloku netušila, co se za touto linií skrývá, alespoň to neplynulo z dokumentů, ke kterým měl na své úrovni přístup, věděl však, jak vypadají postupy tajné služby Spojených států vůči každému, kdo se pokusí tuto oblast narušit.

Ovšem teď se Ši Wan Žung ocitl v situaci, kdy ho nejenže eskortují až k senzorům, ale dokonce je mohl obejít expresní oklikou, o které nic netušil. Ocitl se ve výtahu směřujícím dolů dřív, než si uvědomil, že ho ještě nikdo neoskenoval.

Ne že by něco skrýval, to ne, ale stejně se mu to zdálo trochu mimo.

„Ať vás nic nenapadne.“

„Prosím?“ zeptal se muže v černém vedle sebe, upřímně zmatený.

„Povídám, ať vás nic nenapadne,“ zopakoval muž. „Máte u sebe peněženku, tři kreditní karty, čtyři sta osmdesát dolarů v hotovosti a vizitky. V opasku máte GPS transpondér a další implantovaný v tlustém střevě. Ten v opasku dokáže nahrávat. Tady dole fungovat nebudou. Ani jeden.“

Ši ztuhl a pozorně si muže prohlédl, než promluvil: „Přehlédl jste mé pero.“

„Tohle pero?“ zeptal se muž a zvedl ho.

Vyslanec sjel rukou ke kapse saka, čistě instinktivně. Své služební pero znal natolik dobře, aby poznal, že to, na které se dívá, není padělek.

Agent tajné služby pero lehce stiskl a z horní části vykoukla deseticentimetrová čepel. Otočil ji a uznale přikývl.

„Roztomilý neurotoxin. Smrtící?“

„Paralyzující,“ opravil ho Ši nevrle.

Nebyl rozmrzelý, že mu pero vzali. Vlastně to očekával. Jen se mu nelíbilo, že mu ho vzali, aniž by o tom věděl. To ranilo jeho profesionální ego.

„Pěkné. Vrátím vám ho, až budete odcházet.“

„Nechte si ho,“ odfrkl Ši. „Nafasuju jiné.“

„Díky, ale kvůli GPS a mikroštěnicím jde o bezpečnostní problém,“ usmál se agent.

Ši si povzdechl. „Tak ho zničte. Nevezmu ho zpátky na své velvyslanectví, když už se v něm někdo hrabal.“

„Jak je libo. Jsme na místě.“ Agent ukázal na otevírající se dveře.

Ši vystoupil z výtahu a vkročil do svatého grálu tajných služeb Bloku, očima těkal kolem, jak se snažil zapamatovat si co nejvíce podrobností. Takové příležitosti nepřicházejí každý den.

Kvůli téhle návštěvě muselo koneckonců dojít ke konci světa.

„Tudy, pane,“ pokynul agent rukou. „Prezident již čeká, aby si s vámi promluvil.“

* * *

Prezident Conner si prohlížel muže, který se posadil naproti němu. Nacházeli se v dokonalé replice Oválné pracovny, dokonce tu byla i „okna“ s trojrozměrnou projekcí, která v reálném čase zobrazovala vnější prostor skutečné kanceláře. Byla zbudována jako místo, odkud se mělo v případě nouze vysílat a poskytnout lidem pocit bezpečí, že jejich prezident zůstává klidný a pracuje ve své kanceláři jako obvykle.

Jednalo se o nepříliš jemný kousek propagandy a kontroly obyvatelstva; byly součástí systému, který Conner celý život nesnášel, a to i poté, co do něj sám patřil. Nyní však sloužil jako prostředek, který hostu jemně připominal, s kým přesně mluví. Nebylo to úplně nutné, přesto každá drobnost se počítá a podprahové vjemy často bývaly tím, na co se člověk připravit nedokázal.

Žung předstíral, že se pohodlně usazuje, tvářil se uvolněně a lehce nezúčastněně. Byla to klasická politická póza a bylo to něco, na co prezident prostě neměl čas.

„V Jihočínském moři máme operační svaz s letadlovou lodí Reagan,“ oznámil a okamžitě si od svého hosta vysloužil přísný pohled, „a Clintona v Perském zálivu. Mají dost palebné síly, aby srovnaly se zemí tři celé země, a nacházejí se v operačním dosahu všech velkých populačních center Bloku na planetě.“

„Podívejme,“ ztuhl Ši a veškeré předstírání nezájmu zmizelo. „Nemůžete nás ohrozit! A dělat to v době, jako je tato, je šílenství...“

Conner posunul přes stůl tablet tak razantně, až by spadl a Ši ho musel chytit a přerušit tak svou tirádu.

„Tento přístroj obsahuje zabezpečené frekvence, přístupové kódy a denní hesla potřebné k vydávání rozkazů oběma skupinám,“ oznámil šokovanému muži. „Čelíte ve svých zemích problémům. Vypořádejte se s nimi. Pomůžeme vám, pokud nám to dovolíte, ale pokud ne, pošlu je tam s rozkazem proměnit každé vaše město, ve kterém zjistíme přítomnost mimozemšťanů, ve sklo.“

Conner vstal.

„A ať vás ani nenapadne ty operační skupiny zlikvidovat. Jednak máte pravdu: tenhle nesmysl si teď nemůžeme dovolit, ale hlavně: každou letadlovou loď doprovází šest jaderných ponorek třídy Apache. Ty vám nedám, ale když bude třeba, vypustí rakety.“

„Pane prezidente,“ zvedl se Ši s kamennou tváří, „takhle se tyto záležitosti neřeší.“

„Čelíme tu genocidě, pane Ši,“ opáčil Conner. „Systematickému a úplnému vyhlazení veškerého života na naší planetě i v této sluneční soustavě. Zavedené zvyklosti zastaraly. Buď se přizpůsobíme, nebo zemřeme. Nyní mám hodně věcí, na které musím dohlédnout, a vy, pane, musíte doručit zprávu. Mohu zařídit transport?“

Ši byl víc než lehce podrážděný, ale chvíli jen mlčel a hleděl na tablet ve svých rukou.

„Ano,“ odtušil nakonec. „Děkuji.“

„Není zač, pane velvyslanče. To je to nejmenší, co mohu udělat,“ oplatil mu Conner a ukázal na dveře. „Stačí vás dopravit na velvyslanectví, nebo mám zařídit suborbitální let do Pekingu?“

„Velvyslanectví bude stačit.“

„Výborně. Nebyl jsem si jistý, jestli vám můžeme zaručit bezpečný let, nicméně bych zajistil veškerý možný doprovod, kdyby to bylo nutné,“ ujistil Šiho Conner a vyprovodil ho z kanceláře chodbou k výtahu. „Omlouvám se za svou příkrost, ale máme těžké období.“

Ši pomalu přikývl. V tom byl ochoten souhlasit. „Ano. Ano, to jistě.“

„Admirálové, kteří mají na starosti Reaganovu a Clintonovu operační skupinu, byli informováni, že si je možná zavolají vaši nadřízení. Dal jsem jim všem jasně najevo, že vám mají nabídnout veškerou možnou spolupráci,“ informoval ho Conner, když došli k výtahu. „Takže prosím, vyřiďte svému vedení, ať neváhá. Teď není vhodná doba na hrdost. To si můžeme dovolit, až porazíme společného nepřítele.“

Ši ztěžka polkl, ale pomalu přikývl. „Uvědomím je.“

„Dobře,“ usmál se Conner, zatímco velvyslanec nastupoval do výtahu. „Bylo mi potěšením jako vždy, pane velvyslanče. Bezpečně se vraťte na ambasádu.“

„Děkuji, pane prezidente.“

Dveře se zavřely. Conner se otočil a zamířil do operační místnosti.

„Dohlédněte, aby se mu cestou na velvyslanectví nic nestalo,“ nařídil agentovi vedle sebe.

„Jistě, pane.“

„A teď nás čeká skutečná práce.“

* * *

Ši byl náhlostí setkání, které právě přežil, více než jen trochu zmatený. Ano, přežil, to bylo to správné slovo. Prezident Konfederace právě fakticky předal Bloku kontrolu nad dvěma největšími a nejobávanějšími námořními údernými skupinami Konfederace. Byl to ohromující vývoj, jasně však zdůrazňoval, jak vážně SAK zřejmě situaci vnímá.

Jestli mělo prezidenta něco přimět k podobné reakci, musela to být mimozemská invaze.

To byl vlastně jediný scénář, který si dokázal představit a který by vládu Konfederace donutil jednat takto. Cokoli menšího než riziko totálního vyhlazení by se řešilo takříkajíc „ve vlastní režii“.

Když se autem vracel k budově velvyslanectví, rozhlížel se po městě a všiml si, jak jsou ulice vylidněné. Viděl zprávy z New Yorku a věděl, že tam je nepřátelé zastihli nepřipravené. Ulice byly ucpané vozidly, což armádu nutilo doslova se probíjet městem pomocí tanků. To mu přišlo absurdní.

Tanky byly zastaralé už téměř sto let, přesto si byl dobře vědom, že Konfederace udržuje celé hangáry bojových vozidel početně přesahující cokoli, co by mohli kdy potřebovat. Většinou šlo o sociálně podmíněné zakázky pro výrobce zbraní, kteří vozidla produkovali, nicméně armáda neměla tušení, co si s nimi počít, předpokládal však, že se to možná právě teď začíná vyplácet.

Rovná se to štěstí srovnatelnému s výhrou těch směšných jackpotů v loterii, předpokládám ale, že když si něco syslíte dostatečně dlouho, nakonec pro to využití najdete.

Jeho vlastní národ na tom nebyl o nic lépe. To si Ši dokázal přiznat. Byl to koneckonců běžný způsob, jak se odvděčit za politickou podporu. Tanky, licence na ropná pole, různé smlouvy všeho druhu... to byly vyjednávací páky, které se používaly k zajištění politické podpory a jako zdroj financí. Legalizované úplatkářství, ať už se to vzletně nazývalo jakkoli.

Washington byl lépe varován než New York. Či přesněji řečeno: měl lepší obranu, čímž získal čas na evakuaci. Ulice byly prázdné, ale cestou viděl vojáky v bojových zbrojích na střechách, nad hlavou mu prolétávaly jednotky bezprostřední vzdušné obrany a občas zahlédl pohyb těžkých obrněnců po okolních ulicích.

To všechno bylo Šimu povědomé.

Vyrostl v Pekingu a prožil ve městě poslední rok války, kdy konfederační bomby bez odporu pršely na ulice a budovy jako déšť.

Tichý vůz se zastavil před velvyslanectvím Bloku. Ši rychle vystoupil a spěchal dovnitř. Nevěřil, že by mu v tuto chvíli hrozilo jakékoli nebezpečí, ale informace, které získal, ho znervózňovaly. Bývaly časy, kdy mít jen zlomek tak citlivého materiálu mohlo snadno vést k náhlému konci jeho života zásluhou mnoha různých zdrojů, z nichž ne všechny pocházely z Konfederace nebo Bloku.

Jakmile byl uvnitř, mírně se uvolnil a zamířil do zabezpečené místnosti, přičemž paradoxně prošel větším množstvím bezpečnostních a invazivních skenovacích technik než v Bílém domě.

Usadil se za stolem, který se nacházel v malé zabezpečené místnosti, chráněné Faradayovou klecí a několika vrstvami absorpčních materiálů, které bránily sledování vibrací zařízení a systémů, a zapnul počítač přímo napojený na laserový vysílač na střeše.

Doufejme, že nepřítel zatím nezačal likvidovat orbitální zařízení, přinejmenším ne záměrně.

Několik satelitů a klíčových orbitálních systémů bylo vyřazeno ze hry právě náhodným poškozením v důsledku bitvy na oběžné dráze a většina spotřební elektroniky byla stále nefunkční v důsledku masivního elektromagnetického pulzu, který následoval po zničení Liberty. Přesto však velká část zařízení Bloku (a jak předpokládal i Konfederace) byla při jejich poslední kontrole stále netknutá.

Laserové spojení bylo úspěšně navázáno a Ši se ocitl tváří v tvář Výboru pro domácí bezpečnost.

„Ši,“ ohlásil se opatrně modulovaným tónem. „Velvyslanec. Washington.“

Systém slova analyzoval, prověřil jeho hlas, zda v něm nenalezne chvění, které by mohlo naznačovat nátlak, a prohnal jej databází, v níž byly uloženy všechny jeho biometrické údaje. Trvalo to něco málo přes dvě minuty, tušil však, že většinu času zabralo sehnat někoho s dostatečně vysokou pozicí, aby mohl přijmout jeho hlášení.

Vzápětí obrazovka problikla a Ši zjistil, že se dívá na svého přímého nadřízeného.

V Pekingu je už pozdě. Dobře, že vláda bere situaci vážně. Snad povolali všechny dostupné lidi.

„Co se děje, pane velvyslanče Ši? Máme tady... poněkud rušno.“

„Tlačí mě čas. Je to však důležité. Právě jsem se vrátil ze schůzky s prezidentem Konfederace... konala se v zabezpečeném bunkru,“ oznámil Ši a poslední větu pronesl s lehkým náznakem uspokojení, když si všiml, jak jeho nadřízený vykulil oči.

„Budeme požadovat kompletní hlášení...“

Ši mávnutím ruky muže odbyl. „Ano, ano, to je to nejmenší. Konfederace... se bojí.“

S těmito slovy se Ši pohodlně usadil. Následoval dlouhý rozhovor.

Operační sál pod Pennsylvánskou avenue 1600

Prezidentův příchod do rozlehlého velitelského a řídicího centra zůstal v podstatě bez povšimnutí, což jen podtrhlo, jak usilovně se lidé v tu chvíli soustředili na situaci. Nehodlal si však stěžovat na nedostatek okázalosti či ceremoniálů, a tak jen došel k místu vyhrazenému pro vrchního velitele a posadil se.

„Povídejte, generále.“

„Stále zaznamenáváme přistání na základě seismografických dat z celého světa, pane. Celkový potvrzený počet je nyní přes tři tisíce.“

„Panebože,“ zavřel Conner oči. „Chraň nás od zlého.“

„Na Všemohoucího zatím nespoléhejme, pane,“ opáčil generál Caern. „Všechna přistání se odehrála v hlavních populačních centrech. To je špatné z hlediska ztrát, ale o to horší pro nepřítele.“

Conner se zamračil. „Jak by to mohlo být pro nepřítele horší?“

„Na všechna velká městská centra na planetě můžeme snadno udeřit, pane prezidente. Zvlášť když volba zní my, nebo oni. Ano, zabijeme spoustu našich, ale zlikvidujeme i vetřelce. Kdybych plánoval genocidu celé planety s použitím zbraňového systému, jako jsou tihle Drasinové, vysadil bych své jednotky v Antarktidě, na Sahaře, na jakémkoli odlehlém a nedostupném místě, které bych našel. Jsem si zatraceně jistý, že bych nepřistál v New Yorku, pane prezidente.“

„Myslíte, že něco plánují?“ nechápal Conner.

„Ne, pane. Myslím, že oni neplánují.“

„Tomu nerozumím.“

„Hlášení kapitána Westona o těchto tvorech naznačují téměř... schizofrenní osobnost,“ pokračoval Caern. „Jedna část plánuje, vybírá cíle, používá dokonce strategii... ta druhá je na úrovni zvířecího predátora. Pane, myslím, že právě teď je řídí šelma. Útočí na populační centra jen proto, že se jim nelíbí, ne z určitého strategického záměru.“

„Lidi se jim nelíbí?“

„Možná,“ připustil generál, „nebo se možná zaměřují na větší spotřebu energie, teplo nebo jiné znaky velkého města. Jde o to, že nepřemýšlejí v širších souvislostech. Chovají se jako raněné zvíře, pane. Vidí věc, která jim ublížila, a vyrvou jí srdce. Kdyby plánovali, měli bychom mnohem větší potíže.“

„Už takhle jich máme dost,“ ušklíbl se Conner kysele.

„Jistě, pane, to máme. Problém však není v mimozemšťanech na zemi. Ty zvládneme, pane prezidente,“ prohlásil Caern sebejistě. „Jedná se o tu zatracenou bitevní flotilu, která obsadila naši vysokou orbitu a kterou porazit neumíme. Dokud jsou tam nahoře, můžeme se rovnou vzdát a zemřít.“

„To se nestane,“ zavrčel Conner a udeřil rukama do stolu.

„To jsem neřekl, pane. Jen jsem naznačoval, že ty sráče musíme vyřídit,“ bránil se Caern bez obalu. „Jinak nám tady dole, dřív nebo později, dojde munice, a nemůžu slíbit, že jim dřív dojdou vojáci.“

Conner se zamračil, ale úsečně přikývl a zadíval se na generála letectva, který měl na starosti kosmické síly. „Nápady?“

Generál McCullen si povzdechl a zavrtěl hlavou. „Právě teď namáme nic, pane prezidente. Jsme napůl slepí. Myslíme si, že Enterprise vykonala skok ze soustavy zhruba před dvěma dny, ale nemůžeme to potvrdit. Priminské lodě určitě přešly na nadsvětelnou rychlost někdy předtím, ale kromě toho nemůžeme potvrdit nic víc. V soustavě už nemáme žádné vojenské prostředky, pane.“

„Střely země-orbita.“

McCullen zavrtěl hlavou. „Nic než atomové hlavice a lehké konvenční. Všechny zprávy, které o mimozemském pancíři máme, jasně naznačují, že ty nebudou mít žádnou hodnotu.“

„A co vysokorychlostní střely?“ zeptal se prezident a přemýšlel o zbraňových systémech, které používala Odyssea.

„Ty nelze používat v atmosféře. Kromě toho, že by se poškodily třením, zničili bychom místo odpalu tlakovou vlnou.“

„Lasery?“

„Na tuhle vzdálenost bychom jim trupy ani nezahřáli,“ odmítl návrh generál.

„Odyssea je zasáhla na vzdálenost světelných sekund!“

„Odyssea nemusela střílet atmosférou, pane.“

„Ano, pane prezidente.“

* * *

Table of Contents

PROLOG

KAPITOLA PRVNÍ