Přeložila Jitka Čupová

Copyright © Travis Baldree 2023

The right of Travis Baldree to be identified as the author of this work has been asserted by him in accordance with the Copyright, Designs and Patents Act 1988.

All rights reserved. No part of this publication may be reproduced, stored in a retrieval system, or transmitted, in any form, or by any means (electronic, mechanical, photocopying, recording or otherwise) without the prior written permission of the publisher.

Pan Macmillan does not have any control over, or any responsibility for, any author or third-party websites referred to in or on this book.

ISBN 978-80-242-9954-9

Obsah

PROLOG

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

Epilog

Prolog

1

Protože k těm správným věcem dochází v nesprávný čas.

PROLOG

„Osmnáct!“ zařvala Viv, když opsala šavlí ve vzduchu oblouk a odsekla nemrtvému monstru hlavu od těla. Zasmála se, a ještě než se stihlo skácet k zemi, vrazila do něj ramenem a jeho kosti se rozlétly do všech stran. Pak ustoupila dva kroky bokem, vrátila zbraň do původní polohy a mocnou ranou zasáhla dalšího netvora do hrudníku. Úlomky jeho žeber odskakovaly od čepele jako třísky při sekání dřeva.

„Devatenáct!“ Zašklebila se, až se jí zablýskly špičáky, a vyrazila dlouhými kroky kupředu.

Každý nádech jí hladce procházel plícemi, svaly se napínaly a uvolňovaly v bezchybném rytmu, krev hučela v žilách. Představovala dokonalou ukázku mládí, síly a moci a byla odhodlaná ze všech těchto tří kvalit vytřískat, co se dá.

Armáda Variny řečené Bledá stála shromážděná před baštou mezi duby. Tvořili ji vyzáblí kostliví vojáci, kteří navzdory vyschlým tělům projevovali překvapivou hbitost. Mlčky, jak už to u nemrtvých bývá, útočili na Viv krátkými meči a kopími a ona se jim vyhýbala nebo je odrážela stranou, neúnavná jako mořský příboj.

Byla daleko před ostatními Rakemovými havrany, které vedla do útoku. Většinou to byli staří válečníci. Staří a pomalí.

Snažili se držet mladou krev vzadu, ale to nebylo nic pro ni.

Kdesi před ní stála nekromantka a Viv se k ní chtěla dostat jako první. Až ji ti loudové konečně doženou, najdou ji, jak si dává pohov vedle hromady pobitých nepřátel.

Její skóre se zvyšovalo s každým úderem šavle. Stále to však nestačilo. Popadla válečné kladivo, které jí viselo u pasu, pustila se do boje oběma rukama a za pomoci kladiva a čepele si prorážela cestu skrz zástupy kostlivců. Štíty nemrtvých pod jejími ranami odlétávaly stranou, kroužková zbroj se trhala jako papír a lebky pukaly jako přezrálé melouny.

Za ní se ozývaly drsné výkřiky, jak se Rakemova družina vypořádávala s těmi několika málo kostlivci, které za sebou zanechala, nebo s těmi, kteří se je snažili obklíčit. Někdo na ni zavolal, aby trochu přibrzdila. Pohrdavě se zasmála.

A právě v tu chvíli se jí v noze rozhořel studený oheň, který během půl vteřiny začal pronikavě pálit. Zapotácela se a přenesla váhu na druhou nohu právě ve chvíli, kdy se z dlouhé rány ve stehně vysunul rezavý hrot kopí. Zbraň nepřítele znovu vyrazila vpřed a ona jen nevěřícně zírala, jak jí probodává kalhoty a mizí v její noze v řezné ráně dokonale rovnoběžné s tou první. Hned nato se objevila krev. Hodně krve.

Zařvala bolestí, odrazila kopí stranou a následně se rozmáchla šavlí vzhůru, čímž přesekla kostlivce vejpůl. Jeho rohatá přílba následkem mocné rány s neuvěřitelnou rotací vystřelila k obloze, což působilo doslova vtipně. Viv by se tomu i zasmála, kdyby ji nepřepadla hotová agónie, když se její váha po úderu přenesla zpátky na zraněnou nohu, a ta se pod ní podlomila jako rákos.

Najednou ležela na boku v mechu a bahně a z nohy jí prýštila krev.

Spatřila, jak se nad ní tyčí další kostlivý mstitel, v jehož prázdných očních důlcích se mihotaly pramínky modrého světla. Na čele mu jasně zářil Varinin symbol – diamant, z něhož po stranách vybíhají čárky připomínající rohy. Sledovala, jak zdvihá zrezivělý štít a chystá se jí jeho spodní hrot vší silou zarazit do těla.

Viv neslyšela nic než vrzání jeho šlach a svůj vlastní přerývaný dech.

Válečným kladivem, které už nedokázala udržet pevně v rukou, jen tak tak odrazila hranu štítu stranou. Oči se jí zalily slzami bolesti. Její chabá rána nemohla kostlivci vyrazit štít z rukou a ten jej pozvedl k dalšímu úderu. Kovová deska se na ni řítila v úhlu, v němž bylo nemožné odrazit ji pomocí šavle. Mohla jen šokovaně sledovat, jak chladná ocel letí k jejímu krku.

Někdo chraplavě vykřikl a kupodivu to nebyla ona.

Rakem se přiřítil jako beranidlo a vrazil do netvora ramenem. Když se kostlivec zapotácel, trpaslík ho zneškodnil jediným úderem svého palcátu.

Viv si všimla, jak se při pohledu na ni zatvářil zklamaně, a její nevolnost ještě zesílila.

„To se ti fakt povedlo, Viv. Klobouk dolů. Zůstaň na fleku a snaž se pokud možno neumřít.“

Jen co to řekl, byl pryč a Viv se zatajeným dechem napjatě poslouchala, jak kolem ní v útoku proběhli Rakemovi Havrani coby halda čepelí, luků a magického ohně, která proměňovala řady nepřátel před sebou na pouhé hromádky zlámaných kostí.

Chvíli nato zmizeli v mlze a ona zůstala sama. Ležela na zemi a nechápavě sledovala, jak jí z nohy proudem vytéká život.

„Pořád mezi živejma, co?“

Viv se tak tak probrala k vědomí. Měla pocit, že se co nevidět pozvrací. Možná už se stalo.

První, co spatřila, byly Rakemovy pronikavé oči, které se zaleskly nad jeho prošedivělým plnovousem spleteným do copánků. Protřepala hlavu, aby se probrala, a rozhlédla se kolem sebe. Okraj zorného pole měla rozmazaný, jako by jí do očí zatekl olej. Nějak se jí podařilo opřít se zády o jeden z dubů. Zjistila, že si předtím nejspíš zvládla odtrhnout spodní část košile a ovázat si ránu, do níž vložila hrst mechu. Látka byla skrz naskrz prosáklá a země pod ní představovala směs bahna a krve.

Při pohledu na tu spoušť začala opět ztrácet vědomí a Rakem ji probral překvapivě jemným plesknutím do tváře.

Povzdechl si a potřásl hlavou.

Bylo po bitvě, jinak by tu nebyl. A pokud by to Viv nestačilo jako důkaz, stáli za ním i ostatní a evidentně nikam nespěchali.

„Říkal jsem si to hned, jak ses k nám přihlásila. Doufal jsem, že se třeba mejlím, ale kdepak, dopadlo to přesně tak, jak jsem čekal. Mladej bojovník, hloupej bojovník. Než jeden zmoudří, stojí ho to spoustu krve a času.“ Odvrátil pohled, jako by viděl stín věcí, jež možná nadejdou, a pak se otočil zpátky k ní.

„Každýmu nováčkovi dávám šanci padesát na padesát. Kouknu mu na ruce, na paže. Žádný jizvy? Pak je to fifty fifty, že ho hned první rána dostane pod drn.“

Rukou v rukavici popleskal Viv po svalnatém předloktí. Hora svalů, ale kůžička jako u miminka. Viv pohlédla přes jeho ruku na svou zuboženou nohu.

Rakem se postavil a Viv vzhledem k jeho výšce ani nemusela zdvihnout zrak, aby mu viděla do očí. „Tak co? Dostane tě tahle rána pod drn?“

Viv potlačila nával nevolnosti a přimhouřila oči. Cítila se jako hlupák. A pocit, že je za hlupáka, v ní vyvolával nespokojenost. A nespokojenost je jen krůček od vzteku. „Ani náhodou,“ procedila přes zaťaté zuby.

Zasmál se. „V tom případě bych řekl, že se z toho vylížeš. Prozatím jsi ale vyřízená.“

„Dostali jste ji?“ zeptala se Viv.

„Ne. Podle všeho tady ani nebyla. Jen tu speciálně pro nás přichystala tuhle drobnou šlamastyku. Vyrazíme na sever. Dostaneme ji.“

Viv se usilovně snažila zapřít levou nohu o kmen a s jeho pomocí vstát. Zraněná noha jí připadala dvakrát tak těžká a každý úder srdce v ní rezonoval jako zlověstný gong. „Kdy vyrážíme?“

„My? Vždyť jsem ti říkal, že ty jsi vyřízená. Nejbližší pobřežní město je prý jen pár mil odsud. Nechám tě tam odvézt. Ty se pěkně vykurýruješ a my tě pak na zpáteční cestě vyzvedneme. Pokud v tý době budeš ve formě, vezmeme tě zpátky do party. Vidím to na pár tejdnů. A jestli tě tam pak nenajdem…?“ Pokrčil rameny. „Nebude žádná hanba, když to vodpískáš.“

„Ale…“

„Už není o čem diskutovat. Dneska jsi udělala pitomou chybu. Štěstí, že ještě dejcháš. Jestli máš chuť udělat podobnou blbost co nejdřív znova, tak potom…“ Věnoval jí nesmlouvavý pohled. „Chceš, abych ti řekl, jaký šance ti dávám na druhej pokus?“

Viv ale nebyla žádný hloupý ork, takže držela klapačku.

1

Viv ležela na zemi uprostřed nemožně malého pokojíku. No, skoro na zemi. Dům nebyl postaven s ohledem na orčí proporce a lůžko by potřebovala podstatně delší. Aspoň o metr. Kdosi kvůli ní shodil slaměnou matraci z rámu postele na zem, a jelikož jí přečnívaly nohy, podepřeli jí alespoň zraněnou pravačku jejím batohem, aby ji měla ve zdvižené poloze.

Bolelo to jako čerti ze všech osmi pekel.

Když se cestou sem kodrcala v horečce na nosítkách tažených mulami, v jednom kuse kašlala uprostřed oblaku zvířeného prachu cesty – a že byl ten oblak setsakra hustý.

Viv byla na lůžko upoutaná odhadem nějaké dva dny; chvílemi při vědomí, chvílemi mimo sebe, zmítaná kolotočem cyklických snů a pulzující bolesti. Několikrát za ní přišel a zase odešel jakýsi doktor. Nebo možná nikdo takový nepřišel a byla to jen opakující se halucinace. Matně si vybavovala tvář onoho muže, v níž se zračila pro ni nesrozumitelná směsice lítosti a zmaru.

Teď už jí hlava fungovala dobře, což s sebou neslo i tu nepříjemnost, že nyní všechno cítila zcela jasně. Těžko říct, zda to byla změna k lepšímu.

K tomu všemu byla navíc hladová jako vlk.

Rozhlédla se po místnosti, která byla prakticky prázdná. Strohý rám postele, vedle něj malý stolek s lucernou a umyvadlem. Šedivé neohoblované dřevo tvořící stěny. Malé okýnko kryté okenicemi namísto skla. Ve vzduchu zachytila pach moře, slanomilných travin a rybiny. Naproti oknu stála u zdi stará námořnická truhla, o kterou byla opřená její šavle spolu s primitivní dřevěnou berlou. Její válečné kladivo tu chybělo. A to bylo asi tak vše, co stálo za řeč.

V domě panovalo naprosté ticho. Jediné zvuky, které slyšela, přicházely zvenku – šustění trávy, vzdálený hukot vln a občasný pokřik racka.

Viv byla při smyslech ani ne hodinu a naznala, že pokud by měla tenhle pohled snášet ještě jednou tak dlouho, tak se z toho jednoduše zblázní.

Alespoň že nohu měla teď už čistě ovázanou a fixovanou pomocí dlahy, aby se jí koleno neohýbalo. Nohavici kdosi odstřihl. V místech, kde předtím krvácela, měly obvazy malinko jinou barvu, ale oproti mechu a špinavé vlněné košili to byl rozhodně pokrok.

„Do háje,“ utrousila.

Kousek po kousku začala zdvihat zadek na rám postele, a nakonec s bolestivým syknutím přetočila zraněnou nohu. Zvládla si obout levou botu, ale pravačka jí natekla natolik, že ji musela nechat bosky. Vyhoupla se na nohy a došla k umyvadlu s vlažnou vodou, kde se co možná nejlépe vydrhla žínkou, kterou tam našla. Díky této hygieně si už nepřipadala tak nechutně, a tak se kulhavým krokem vydala ke dveřím. Pokaždé, když pravou patou dostoupla na zem, se jí před očima lehce zatmělo. Zatnula zuby, obrátila se a neochotně se chopila berle.

Sžíralo ji, když si musela přiznat, o kolik je to s oporou lepší.

Když už stála u truhly, čistě ze zvyku si připnula k boku šavli.

Záhy zjistila, že pokoj se naneštěstí nachází v patře, z něhož vede dolů jen úzké schodišťátko. S funěním sestupovala dolů a na každém druhém schůdku se jistila berlí. Šavle, pohupující se jí u pasu, jí to příliš neusnadňovala. S každým jejím nárazem do rozbolavělé nohy jí při pomyšlení na Rakema naskočil nový a ještě jadrnější přídomek. Ne že by to byla jeho vina, samozřejmě. Přesto bylo mnohem příjemnější proklínat někoho jiného, i když by vlastně měla proklínat samu sebe.

Po cestě ze schodů ucítila vůni slaniny, což pro ni bylo dostatečným povzbuzením, aby pokračovala v sestupu.

Schodiště ústilo do dlouhé roubené jídelny hostince nebo taverny či jak se tomu tady říká. V jedné stěně stálo velké kamenné a zcela studené ohniště, které zívalo do místnosti jako velká a dosti zklamaná ústa. Ze stropu visel železný lustr, který se nakláněl na stranu pod tíhou silné vrstvy skapaného vosku. Zavěšené či přibité na trámech tu byly skleněné rybářské plováky, plynové lampy, rybářské sítě a pár opotřebovaných vesel s vyrytými jmény. Těch několik málo stolků, které se zde nacházely, zelo prázdnotou.

Podél zadní stěny se táhl dlouhý bar, o nějž se opíral hostinský zaujatý cíděním měděného korbelu. Tvářil se přesně tak znuděně, jak si tohle místo zasluhovalo. Byl to vysoký mořský muž s prošedivělou bradkou. Měl protáhlý nos, dlouhé vlasy zastrčené za špičatýma ušima a předloktí zdobená tetováním.

„Brýránko, slečinko,“ zachraptěl. „Něco k snídani?“

Viv nepamatovala, že by ji vůbec kdy někdo oslovil slečinko.

Přelétl ji pátravým pohledem, když uviděl šavli, pozvedl obočí a pak se vrátil ke korbelu, který dosud leštil.

„Máte slaninu?“ zeptala se Viv.

Přikývl. „K tomu vajíčka? A brambory?“

Mocně jí zakručelo v břiše. „Jo.“

„To bude rovnejch pět měďáků.“

Poplácala se po opasku, hledajíc portmonku, načež pohlédla ke schodišti a zaklela.

„Zaplatím příště. Přinejhorším se budu muset vyškrábat po těch schodech zase nahoru.“

Muž jí věnoval křivý úsměv. „Nehodláte mi, doufám, utýct bez placení? Já jsem totiž rychlej běžec. Raději sedněte na jednu z těch stoliček, dokud ještě můžete.“

Viv byla natolik zvyklá, že z ní její vzhled činil z pohledu druhých zřejmou hrozbu, že ji upřímně zaskočilo, když si tenhle mužík dovolil utrousit nenucený vtip na její účet, byť šlo o docela nevinný žertík. Usoudila, že pajdající orkyně nebudí až takový strach.

Když provedla doporučený manévr, hostinský zmizel vzadu. Viv si přitáhla další stoličku, aby se mohla bosou nohou opřít o jednu z bočních výztuh.

Bubnovala prsty o pult a snažila se rozptýlit dalším studiem interiéru, jenže tu vážně nebylo nic, co by stálo za povšimnutí. Její mysl dokázaly zaměstnat jen zvuky a pachy vycházející ze zadní části hostince.

Když pak hostinský přinesl pánev a položil ji na pult spolu s vidličkou a ubrouskem, Viv tak spěchala, aby se co nejdřív pustila do jídla, až se málem holou rukou chytila horké rukojeti. Hašé z brambor, křupavého, tučného vepřového a dvou rozkvedlaných vajec pořád ještě bublalo. Viv se málem rozplakala radostí.

Všimla si, že hostinský zpoza baru sleduje, jak hltá jídlo, a snažila se zpomalit, ale brambory byly příjemně slané a bohatě obalené vejcem a bylo těžké je do sebe doslova nenaházet. Zvuky, které při jídle vydávala, nepatřily k dobrému vychování, ale rozhodně byly upřímné.

„Je vám líp?“ zeptal se mořský muž, když sebral z baru prázdnou pánev.

„U všech bohů, to teda jo. Děkuju. Uhm, jmenuju se Viv.“

Zase ten kyselý úsměv. „Těší mě, Viv. Tvý jméno jsem slyšel hned tehdy, jak ses tu objevila. Už jsme se vlastně potkali, ale nedivím se, že si to nepamatuješ. Při všem tom rozruchu.“

Na žádný rozruch si nevzpomínala, ale jeho pobavený tón ji zaujal. „Takže Havrani zaplatili za moje ubytování?“

„Doufal jsem, že uvidím samotnýho Rakema,“ řekl barman. „Každopádně ten, co tě tu nechal ubytovat, byl vcelku gentleman. Zaplatil na čtyři dny dopředu. Říkal, že do tý doby to rozchodíš. Mimochodem, já jsem Brand.“

Podal jí ruku a ona mu s ní potřásla. Oba měli silný stisk.

„Tak co, nepůjdeš si zase lehnout?“ zeptal se.

„U všech pekel, to ani náhodou. Asi by mi z toho hráblo. Ehm. Kde to vlastně jsem?“

Jeho úšklebek vystřídal veselý úsměv. „Dovol, abych tě jako první uvítal v městečku Šerák, které je pravou perlou západního pobřeží! Velmi malé části západního pobřeží. A tohle tady je pohostinství Bidýlko, můj podnik.“

„Zdá se, že je tu neskutečnej klid.“ Skoro měla chuť říct šílenej klid.

„Bývá tu i rušno, když připlujou lodě. Ale pokud si tu chceš odpočinout a zotavit se, po většinu dní tě hluk obtěžovat nebude.“

Viv přikývla, vyhoupla se na zdravou nohu a podepřela se berlí. „Tak ještě jednou díky. Asi se budeme vídat často.“

S teplým jídlem v břiše se cítila víc jako dřív. Pomyšlení na to, že by si mohla trochu zapajdat po městě, pro ni teď bylo podstatně lákavější než před pár minutami. Kloubem prstu zabušila na pult. „Myslím, že se půjdu podívat na místní památky.“

„Tak to se uvidíme za deset minut,“ odpověděl Brand.

Viv se zasmála, ale bylo to trochu na sílu.

2

Když konečně sestoupila z verandy před vchodem a zachytila se zábradlí, aby udržela rovnováhu, ohlédla se zpátky. Pod šindelovou markýzou visela otlučená cedule s nepříliš zdařilou rytinou ryby, nad níž byl vytesaný a začerněný nápis Bidýlko.

Lehký mořský vánek jí vháněl kadeře do obličeje a ona si dopřávala výhled na to, co bylo z Šeráku k vidění.

Tři čtvrtiny obzoru tvořil oceán, který na severu clonil vysoký křídový sráz. Dokázala rozeznat jen hrubé obrysy jakýchsi drobných staveb a plotů, ale neviděla dost na to, aby určila jejich účel. Od břehu se v plochých vlnách vzdouvaly písečné duny porostlé trsy pobřežních travin.

Většinu území městečka obklopovaly staré kamenné hradby, které se táhly nahoru do kopce a ukrývaly domy tísnící se mezi nimi. Hostinec Bidýlko stál mimo jejich ochranu na písečném svahu vedle jižní cesty, odkud byly tyto zdi na dohled.

Před hradbami nedaleko hostince stály dlouhé řady úzkých budov, které se v klesajících obloucích stáčely směrem k pláži. Jejich dřevěné obklady byly sluncem a solí vybělené do perleťově šedé barvy a v pozdním ranním světle se třpytily jako stříbro. Domky lemovaly nerovné chodníky, mezi nimiž se vinuly staré, řídce dlážděné cesty, tu a tam prosypané pískem.

Z pláže vybíhala do moře čtyři dlouhá mola zaskládaná bednami a lanovím. Rybářské lodě ťukaly o pilíře jako mloci do chleba, zatímco větší lodě brázdily hlubší vody za nimi. Na molech se pohybovalo několik drobných postav a jejich vzdálené volání se odráželo od hladiny.

Celé město jako by napůl spalo. Viv pochybovala, že je vůbec kdy vzhůru.

Pocítila náhlý a silný pocit, že tady zůstala jako odložené dítě. Rakem ji nechal v těchto bohy zapomenutých končinách a až v žaludku ji svírala šílená jistota, že se sem už nikdy nehodlá vrátit. Že využil pro něj jistě vhodnou příležitost a zbavil se problematického zelenáče.

Zatnula zuby a zahnala ten pocit nejhlouběji, jak jen to šlo.

Když vykulhala ze stínu, sluneční paprsky ji udeřily v plné síle. Nebylo sice ještě poledne, ale už se blížilo. Zavřela oči, chvíli to vstřebávala a snažila se vychutnat si teplo na kůži. Nadechla se mořského vzduchu a pomalu ho vydechla. „No,“ řekla si pro sebe. „Tak do toho, ať to mám za sebou.“

Pohybovat se po dlažebních kostkách s berlemi bylo náročné, ale oceňovala, že tam jsou, protože samotný písek by byl mnohem horší. Belhala se pomalu, ale jistě, a berla, na kterou nebyla zvyklá, ji už v podpaží začínala rozdírat kůži. Bude si muset tu proklatou věc něčím obalit, dokud se jí nadobro nezbaví.

Cesta se svažovala z kopce, ale naštěstí jen mírně. Z dun, které se zvedaly po obou stranách cesty, vzlétli vyplašení rackové.

První osobou, kterou při své procházce potkala, byl kupodivu ork. Stoicky a těžkopádně kráčel proti ní a s ojemi v podpaží za sebou táhl vozík. Měl holou hlavu i hruď a ramena posetá starými jizvami. Ve voze byly naskládané svazky naplaveného dřeva a naštípaných třísek.

„Zdravím,“ řekla a žertovně zasalutovala volnou rukou.

Minul ji jen s pouhým přikývnutím, avšak stačil si všimnout její šavle. Viv se zastavila a dívala se za ním. Neohlédl se, což ji z nějakého důvodu naštvalo.

První budovy, k nimž dorazila, představovaly řadu krámků, které se táhly dolů k pláži. Pro pohodlnější chůzi písečnou cestu lemovala soustava dřevěných chodníčků.

Viv zamířila na chodník, který se táhl podél výloh obchodů. Každý dopad její berle na solí vytvrzené dřevo zněl jako úder kopytem.

Většinu obchodů tvořily vysoké a úzké domky, které působily dojmem, že se zaklání pod náporem větru vanoucího od oceánu. Při pohledu zblízka bylo vidět, že došky a šindele jsou značně oprýskané.

Několik prvních podniků mělo zavřeno, a to trvale, soudě podle oken s popraskaným sklem překrytých plachtami nebo kartonem upevněným zevnitř. Pak uviděla něco jako knihkupectví. Skrz dvojici úzkých předních oken uvnitř viděla hromádky knih, map a různého harampádí. Měla dojem, že už z toho samotného pohledu cítí plíseň. Dveře bývaly kdysi červené, ale teď už mohly na svou barevnost jen vzpomínat.

Nalevo od vchodu visela malá cedulka s nápisem „Knihkupectví Kudlibabka“.

Viv potřásla hlavou a belhala se dál.

Plachtařství. Pak vetešnictví přeplněné mušlemi, ježovkami, skleněnými plováky a směsicí všeho možného, co vyplavilo moře. Viv si nedokázala představit, proč by si někdo chtěl cokoliv z toho kupovat.

Vánek k ní zanesl vůni pečiva, která překryla štiplavý pach mořských řas. Ani ji nepřekvapilo, že už má zase hlad. Namáhavý pohyb a nároky uzdravujícího se těla si žádaly větší přísun energie a její pozdní snídaně sotva pokryla dosavadní výdej.

Na samém konci řady obchůdků ji čekala první skutečná známka života, pokud tedy nepočítala onoho orka s kamennou tváří a nákladem dříví na otop. Což nepočítala.

Dům byl minimálně dvakrát širší než ty předchozí, z dvojice jeho komínů se kouřilo a byli tu dokonce i zákazníci, kteří přicházeli a odcházeli. Na okně se skvěl úhledným písmem vyvedený nápis „Pekařství Píseň moře“ a písmena se zdála být čerstvě natřená. Úplně však stačilo mít nos, abyste zjistili, co se tu prodává.

Za sklem spatřila proutěné košíky a ošatky napěchované velkými kulatými bochníky chleba, houskami a sušenkami. Zvonek nade dveřmi zacinkal, když z pekařství hrdým námořnickým krokem vyšel trpaslík a cpal si do úst poslední kousek nějaké dobroty.

Viv chvíli nakukovala dovnitř a znovu se proklínala, že nechala peněženku v pokoji. Obrovské nadýchané sušenky slibovaly, že předčí i vysoká očekávání, která vyvolávala vůně linoucí se z obchůdku. Hřbetem ruky si otřela rty a neochotně odvrátila zrak.

Táta jí vždycky říkával, že nejlepším lékem na hlad je pořádně se zapotit. Odhodlaně vykročila po písčité cestě. Většina stavení na druhé straně ulice vypadala jako obytné domy nebo možná ubytovny pro výletníky. Zdálo se však, že v nich nikdo nebydlí.

Podél cesty stálo dlouhé úvaziště pro koně, které jí teď přišlo vhod.

Několik dní strávila v leže na zádech a tělo jí to dávalo patřičně znát. Ne že by v dohledné době měla chuť běhat závody, ale pokud chcete jako bojovník zůstat naživu, musíte se udržovat ve formě.

Berlu a šavli si opřela o konec úvaziště, opatrně se přehoupla pod hlavní trám a chytla se ho jako hrazdy. Nohy natáhla do ulice a zaúpěla, když se jí přitom ozvalo pravé stehno.

Spustila se, až se jí lokty téměř propnuly. Pak se znovu a znovu přitahovala vzhůru. V zádech, na hrudi a v pažích jí narůstalo teplo, ale bolest v noze ustupovala do pozadí.

Když se jí bicepsy začaly třást námahou a spánky jí zvlhly potem, spustila se na zem. Dosedla na levou nohu a chvíli jen tak oddechovala.

Onen ork, kterého předtím potkala, se při své zpáteční cestě zastavil a zůstal na ni zírat. Větší část jeho nákladu byla pryč. Na hácích po stranách vozíku visely různé opotřebované nástroje – kyj, perlík, sekera, pila.

Viv mu věnovala nedůvěřivý pohled. „Na co koukáš?“

Pokrčil rameny a pak dopověděl hlasem, který byl hluboký, ale překvapivě jemný. „Začínáš s tréninkem nějak brzo.“

„Potkali jsme se snad, když jsem přijela?“

Zase pokrčil rameny. „Tady se toho kór moc neděje. Když je tu konečně nějaký vzrůšo, těžko si toho nevšimnout. A tohle teda bylo pořádný vzrůšo.“ Ve tváři se mu objevil náznak úsměvu. „Highlarka jsi málem uškrtila.“

„Highlarka?“

„Toho doktora.“

„A jo.“ Viv se útrpně zaškaredila. To nebyla moc dobrá zpráva.

„Ňákej Pitts,“ řekl a ukázal na sebe. Pak se sklonil, popadl oje a uvedl vozík zase do pohybu. Ani nečekal, až se mu sama představí.

Jeho buranství ji mírně nakrklo. „Viv!“ křikla za ním. Jen přikývl a ani se neohlídl.

„U všech osmi pekel,“ zaklela Viv. „Fakt roztomilý městečko. Už chápu, proč je tu tak rušno.“

S námahou se postavila. Popadla berlu a šavli, zamířila na konec dřevěné promenády a následně mezi duny, mimo dohled z ulice.

Ocitla se v závětří, odkud nebylo vidět moře. Nesnesitelně nehybný klid tohoto místa jí drásal nervy natolik, že odhodila berlu do písku a kulhala k hřebenu duny na pláži. Celou cestu při tom syčela bolestí.

Na vrcholku duny, kde vanul příjemný vánek, si dopřála chvíli na vydýchání a poté vytasila šavli. Pokusila se provést několik výpadů a váhu přitom držela převážně na zdravé noze. Doufala, že se jí podaří alespoň několik sérií přechodů z vysokých do nízkých poloh. Soustředila se na přesnost a práci s horní částí těla, ale bylo to marné. Přední noha jí v sypké půdě náhle podjela, Viv se zakymácela, švih čepele ji převážil na zraněnou nohu a vzápětí se ve spršce písku a nadávek kutálela z duny.

Pět minut po svém potupném pádu dokulhala zpátky na hlavní ulici. Naštvaná, zklamaná a s vědomím, že jí v košili škrábe písek slepený potem, se vydala na vyčerpávající cestu do kopce k hostinci. Mírný svah byl pro ni větší zkouškou, než by se slušelo, a na jeho konci ji čekal jen prázdný hostinec, prázdný pokoj a cestou k němu úzké schodiště.

Teď by měla bojovat bok po boku s ostatními Havrany. Prosekávat si cestu k Varině.

Měla by být kdekoliv jinde, jen ne tady.

Jelikož většinu pozornosti věnovala dlažbě pokryté vrstvou písku a tomu, kam při každém kroku položit berlu, zaskočilo ji, když se před ní náhle objevil něčí stín.

Zvedla zrak a zjistila, že hledí do hadích očí tapenty. Žena nebyla tak vysoká jako Viv – to byl ostatně málokdo –, ale jelikož stála výše ve svahu, Viv k ní musela vzhlédnout.

Nebo měla možná jen pocit, že k ní vzhlíží.

Byla pevně stavěná a na svalnatých ramenou a nohou se jí rýsoval jemný vzor její kůže. Šupinatý hadí límec se jí podél spánků a krku rozšiřoval a místy skrze něj růžově prosvítalo světlo. Dlouhé vlasy spletené do copánků, připomínajících ocásky chřestýše, jí ve větru klouzaly po těle.

U pasu se jí leskla lucerna, jakou nosí strážkyně brány, z druhé strany visel dlouhý meč a na modré tunice se blýskal odznak.

Žena sklonila hlavu na stranu, což si Viv nedokázala vyložit jinak než jako výraz pohrdání. „Ohromující ukázka bojového umění,“ řekla a pohled jí zalétl ke hřebenu duny, kde Viv před chvílí přerušila trénink.

Viv se ve tváři objevil ruměnec, takový, který dokáže lehce přejít z rozpaků v zuřivost. Nebyla natolik hloupá, aby neudržela emoce na uzdě, což se zdálo rozumné už s ohledem na místní zákony, ale nemusela hned projevovat kdovíjakou zdvořilost. „Hádám, že tu díky mně bylo po dlouhý době konečně něco k vidění, že?“

Tapenta se neupřímně pousmála a přimhouřila oči. „Právě tohle bych ve svém městě raději neviděla. Mám tu ráda klid, a holčička, co se tu ohání mečem, je spíš příslibem toho, že by tu mohlo být hlučno. Navrhuji, abys nechávala svou čepel v pochvě, nebo ještě lépe, abys ji nevynášela z pokoje. A jak na tebe koukám, není důvod, proč bys v tom pokoji nemohla zůstat taky.“

Viv se ohradila: „Holčička…?“

Strážkyně brány kašlala na její city a pokračovala nesmlouvavým tónem: „Když tě sem přitáhli, bylo mi hned jasné, že tě budu muset hlídat. Highlark na ten tvůj příjezd jen tak nezapomene. Jestli mi tu způsobíš sebemenší problém, bez mrknutí oka tě vrazím do cely, kde se můžeš kurýrovat, až dokud si tě tu nevyzvednou ti tvoji… přátelé a neodvezou si tě někam pěkně daleko.“

Viv stála a mlčky soptila. Ruka jí škubla k rukojeti šavle, ale ovládla se, i když si všimla, jak tapenta ten pohyb sleduje s opovržlivým pobavením.

„Hezký den,“ dodala žena a kývla hlavou směrem k hostinci. „A cestou do kopce našlapuj opatrně. Nešikovný pád by mohl prodloužit tvůj pobyt v našem městě, což si ani jedna z nás nepřeje, že?“

Otočila se a byla pryč a Viv mohla jen hledět na ulici směrem k hostinci a úpěnlivě toužit po něčem, co by mohla probodnout. Pokud se Rakem brzy nevrátí, bude se muset sebrat a najít si ho sama, než provede něco, čeho by mohla opravdu litovat.

3

Stále ještě rozladěná ze setkání se strážkyní brány pomyslela Viv na hostinec s novou dávkou nevole. Nemohla se smířit s představou nudné osamělé chůze zpátky do nudného, prázdného pokoje, kde stráví zbytek nudného a bezúčelného dne, a tak přešla přes cestu k promenádě a zamířila k nejbližšímu otevřenému obchodu.

Před knihkupectvím Kudlibabka se opřela o berlu a ozvalo se žalostné prasknutí. Zaklela, když se ztrouchnivělé dřevo chodníku pod její váhou prohnulo a málem přelomilo vejpůl. Naštěstí se jí podařilo berli zvednout dřív, než se probořila skrz prkno, čímž se vyhnula potupné zkušenosti válet se podruhé během čtvrt hodiny na zemi.

Podívala se na prasklinu v chodníku. „Do háje.“

Pořád ještě plná adrenalinu z toho, jak jen o fous unikla pádu, otevřela dveře a vpotácela se do tlumeného světla knihkupectví.

Interiér byl cítit téměř přesně tak, jak si představovala – starým papírem, plísní a zklamáním. Pak ale nakrčila nos, když kromě toho všeho zachytila pach psa a… kurníku.

Dlouhý a úzký obchůdek byl plný knih, které tu stály namačkané na prověšených policích a porůznu roztroušené na vršcích regálů i v hromádkách na podlaze. Některé z nich vypadaly jako nové, ale většinou šlo o staré výtisky, z jejichž kožené či plátěné vazby visela uvolněná vlákna.

Na nízké polici pod okny do ulice ležely v neuspořádané hromádce námořní mapy a nákresy. Na stěně slabě svítila lampa s prasklým sklem.

Uvnitř měly stěny stejné dřevěné obložení jako venku z ulice. Prkna byla kdysi dávno natřena bílou barvou, která byla nyní už značně oprýskaná a flekatá.

Podlahu pokrýval ošuntělý běhoun pokrytý slaným pískem a… vypelichaným peřím?

Vzadu se krčil nevelký pult a za ním se až ke stropu vršily další stohy knih, které vypadaly, že se každou chvíli zhroutí a pohřbí pultík pod lavinou starých slov. Ze zadní části místnosti vedla točitá chodba a Viv se zdálo, že za rohem slyší nějaký šelest. Nalevo od chodby stála stará otlučená kamna, rovněž zavalená knihami. Zdálo se, že tu není nikdo, kdo by obsluhoval zákazníky.

„U všech pekel, to je ale díra,“ utrousila Viv a znechuceně ohrnula rty. Tenhle obchod nebyl dobrá volba.

Když se neohrabaně otočila, udeřila šavlí do tří hromádek knih, které se rozsypaly ve změti stránek a prachu. Lítostivě stáhla tvář, zhluboka se nadechla… a v tu chvíli se zhroutily dvě sousední hromádky a rozsypaly se přes všechnu tu spoušť na podlaze.

Ze zadní části obchodu se ozvalo podivné štěkavé zahoukání a hned nato se před ní objevilo jakési drobné zvířátko, které v oblaku peří a vypelichaných chlupů vyrazilo přímo proti ní. Jeho drápy se zasekly do rozedraného koberce, chvíli ho hrnuly v prašných záhybech pod sebe, načež tvor vystřelil kupředu za doprovodu zvuku, který se dal nejlépe popsat jako štěkot psa pod vodou.

Viv se ani nehnula, když před ní ta věc smykem zabrzdila a začala kolem ní poskakovat na čtyřech podsaditých nožkách se zježenou zlatou srstí na zádech. Hlavu to mělo jako sova, jen asi třikrát větší, s velkýma zářivýma očima a krátkým černým zobákem. Chomáče delší srsti a náznak perutí napovídaly, že se jedná o pozůstatky křídel. Přes peří na hlavě visely sklopené trojúhelníkové psí uši, přesně jako to mívají spravedlivě rozzuření čtyřnozí hlídači.

Viv položila ruku na jílec šavle, ale navzdory agresivním skřekům onoho tvora si nedokázala představit, že by jí hrozilo větší nebezpečí. Její překvapení se zvolna měnilo v nevěřícný smích.

„Do prdele už!“ ozval se vysoký hlas. „Perkelte, ticho!“

Viv překvapeně vzhlédla, zaskočená oním sprostým slovem. Bylo to dosti jadrně pronesené sprosté slovo. Ještě víc ji však překvapila majitelka onoho hlasu.

Do místnosti přicupitala drobná krysačka v krátkém červeném pláštíku a přísně zvířeti zahrozila prstem.

„Nic se nestalo,“ řekla Viv a pokusila se bez většího úspěchu přejít ze smíchu do úsměvu.

Absurdita celé této situace z ní spláchla poslední zbytky vzteku, který v ní kypěl od setkání se strážkyní brány.

„Strašně mě to mrzí,“ vykřikla krysačka a sklonila se, aby popadla do náruče svého chvějícího se ochránce. Pak si všimla převrácených svazků a nálada jí opět rapidně klesla. „Zatraceně, to snad ne!“

„Za tohle se omlouvám já. Moje chyba,“ řekla Viv a ukázala na svou nohu a berli, i když ty za nic nemohly.

S údivem zjistila, že se skoro až stydí za to, že má u sebe šavli.

„Perkelte! Mazej dozadu! Tak padej!“ okřikla zvíře krysačka.

K Vivinu překvapení ji ten tvor skutečně poslechl. Sklopil huňatý ocas a pomalým krokem zmizel za pultem, načež vystrčil hlavu a nedůvěřivě si Viv prohlížel očima velkýma jako grapefruity, nehnul se však z místa.

Viv si namáhavě přidřepla, aby pomohla sesbírat ten zmatek na podlaze.

Krysačka ji ale zarazila. „Nechte to být.“ Viv si úlevně oddychla. „Nebudeme pokoušet osud, hm?“

Netrvalo dlouho a krysačka knížky vyskládala do nových hromádek, které byly ještě vratší než ty původní, ale aspoň se už neválely po podlaze. Zatímco uklízela, Viv potají rovnala koberec tím, že jeho konec potahovala berlí, což Perkelt doprovázel směšným bublavým vrčením.

„Tak, a je to. Krucinál, to jsem se zas nasrala,“ ulevila si krysačka a ovívala se přitom packou. Pak si protřepala fousky a obrátila se na Viv: „Jak vám můžu pomoct?“

Poslední slova pronesla zdvořilým tónem, který byl v takovém rozporu s její předchozí mluvou kanálnice, že se Viv už nedokázala udržet a konečně se rozesmála.

„U všech bohů, omlouvám se,“ řekla Viv a snažila se zadusit smích. „Já jen… každý krysák, co jsem kdy potkala, byl takový jemný, plachý tvoreček, a tak jsem si myslela…“

Krysačka přimhouřila oči. „A já jsem si zase myslela, že orkové knihy místo čtení baští, a vida, asi ne všichni.“

To už se Viv prostě neovládla a začala se řehtat na celé kolo.

Chvilku nato se i krysačka zmohla na pár uchechtnutí, načež si otřela čelo a rozhlédla se kolem, jako by přemýšlela, jak se tam proboha ocitla.

„Co si budem vykat, já jsem Ferna,“ představila se a podala Viv packu.

Viv ji opatrně sevřela ve své podstatně větší dlani. „Viv. Znovu se moc omlouvám za ten nepořádek.“

Ferna jen mávla rukou. „Koupíš si knížku a já na všechno zapomenu.“

„Uh, no… já jsem nechala peněženku v hostinci,“ řekla a ukázala na prázdný opasek. Docela se jí to hodilo, protože rozhodně neměla v úmyslu si tady cokoliv kupovat.

Ferna si znovu mocně povzdechla. „Podle toho, jak vypadá ta noha, bych nečekala, že budeš ještě dneska utíkat po kopcích s nezaplaceným románem, takže si ho vem na dluh a zítra sem hodíš peníze. Co ty na to?“

A byla nahraná.

„To by asi šlo. Jenže…“ Viv se rozhlédla po krámě, „… abych pravdu řekla, nejsem žádnej velkej čtenář a nemám ani tušení, jakou knížku bych vlastně chtěla.“

Ferna si ji prohlédla od hlavy k patě, jako by se snažila vážit slova. Drápkem si poklepávala na spodní ret, zatímco si prohlížela Vivinu zbraň a její celkovou… vivalitu.

„Deset článků řetězu,“ prohlásila nakonec, zatímco přejížděla prstem po hřbetech jedné řady knih. „Je to klasika.“

Viv se zatvářila pochybovačně. „To zní dost… útrpně.“

„Je to o útěku z vězení,“ houkla Ferna přes rameno. „Souboje mečem. Noční bitva na lodi. Spousta prokletí. Taky jednooký trpaslík s vražednými sklony.“ Ohlédla se a v černých očích se jí zablýsklo naprostou jistotou. „Věř mi, hm? Á, tady to je!“

Vytáhla z police útlý svazek vázaný v červené kůži a přinesla ho Viv, která si ho neochotně vzala. Název byl do obálky vyražený a vybarvený odlupující se zlatou barvou. Autorem byl jakýsi R. Geneviss. Viv ji otevřela a pochybovačně zírala na drobná písmenka uvnitř.

„Jsou tam nějaký obrázky?“ zeptala se a vtom si provinile vzpomněla na nepořádek, který tu nadělala, a na poničený chodník před domem. „Ne, že by na tom až tak záleželo.“

Ferna se melodicky zasmála. „Několik málo dřevorytů. Žádný krvárny.“

Viv se přinutila k úsměvu, který měl působit pokud možno vděčně. „No jo, jasně. V každým případě děkuju. A kolik dlužím? Myslím, kvůli zítřku.“

„Není to knížka z moderní tiskárny, ale vzhledem k tý kožený vazbě… Třicet měďáků,“ řekla Ferna, ale při pohledu na Vivin výraz si povzdechla. „Krucinál, tak dvacet, že seš to ty.“

„No, nerada to říkám, ale…“ Viv jí pověděla o poškozeném chodníku před obchodem.

Krysačka si překryla obě oči packami a pronesla několik překvapivě kreativních nadávek a také pár dalších slov, o nichž si Viv byla celkem dost jistá, že nepatří k nejslušnějším. Pak se znovu sebrala. „Hlavně, že sis při tom ještě víc neublížila,“ pronesla s opatrností připomínající chůzi po laně po vypití sklenky brandy. „Tak zítra.“

Sotva se Viv ocitla u dveří, Perkelt oslavil její ústup vítězoslavným houknutím.

Když se Viv potácela zpátky do hostince, od moře se začínala valit mlha a pobřežní tráva se vlnila v dlouhých poryvech větru. Počasí se rychle zhoršovalo. Vyhlídka na to, že si promočí obvazy a bude se o berli vláčet mokrým pískem, se jí krajně nezamlouvala, a tak zrychlila krok. Odřeniny v podpaží však začínaly být pěkně palčivé.

Právě když vystoupala po třech schodech ke dveřím hostince a dostala se do bezpečí pod střechu, na zemi se objevily hnědé flíčky prvních dešťových kapek. Jen pár vteřin nato zahřmělo, jako když vysypete brambory na valchu, a mlhou prošlehly blesky. Na duny se začaly snášet husté provazy deště a všechny vůně ve vzduchu přebil pach skropeného horkého písku.

Když vešla dovnitř, bylo v hostinci mnohem rušněji než ráno.

Okolo stolů tu seděli mořští muži a lidé se šlachovitýma rukama v oblečení zaběleném od soli, další posedávali u baru a místnost naplňovala změť družného hovoru. Brand s lehkostí poletoval za pultem a věnoval se hned tomu, hned onomu. Mezi stoly se proplétal mladý půlelf s úzkými rameny a rozdával hostům měděné korbely a misky s gulášem. Kdosi další právě rozdělával oheň v krbu a v třískách přitom syčely dešťové kapky padající komínem dolů.

Viv už měla zase hlad jako vlk. Vzadu zahlédla neobsazený stůl a naznala, že by si tam snad mohla pohodlně sednout. Ztěžka klesla na židli, nad níž visela na zdi lebka jakéhosi zubatého mořského dravce. Když konečně přenesla váhu z nezraněné nohy na záda, úlevně si oddechla. Berlu si opřela vedle sebe o zeď, pak zašátrala po opasku a odložila ho i se šavlí pod židli na zem.

Zatímco čekala, až k ní dorazí obsluha, položila červenou knížku na stůl a prohlížela si ji. Zajímalo ji, kde je teď asi Rakem a ostatní – Lannis, Tuck, Sinna a Malefiko. Určitě se už utábořili a zrovna losují, kdo bude držet hlídku. Nebo že by už dostihli Varinu? Snad jsou všichni živí a zdraví. Viv byla s Havrany sotva dva měsíce a už se vlastní hloupostí zvládla odstavit na vedlejší kolej. Znepokojivě si prohlížela obvazy, kousala se do rtu a zírala z okna do stále větší dálky.

„Něco pro vás?“ vrátil ji nervózně znějící hlas zpátky do přítomnosti. Byl to ten elfí pikolík, kterému z prstů visela hromada prázdných korbelů.

„Pár těchhle,“ odpověděla Viv a ukázala na plecháčky. „A k tomu to, co jedí ostatní. Třikrát.“ Upoutala Brandovu pozornost a pozdravila ho zvednutím obočí. Gestem jí pozdrav opětoval.

„Pověz Brandovi, že mu to zaplatím zítra,“ řekla a poplácala se po zraněné noze.

„Eh, jasně.“

Když odešel, posunula si Deset článků řetězu přímo před sebe a zhluboka si povzdechla. Bylo pro ni těžké byť jen uvažovat o tom, že by měla začít číst. Viděla v tom tiché přiznání, že je už někým jiným. Někým, kdo je slabý, změkčilý, unavený.

Že je osobou, která dává přednost zahálce a studiu, místo toho, aby bojovala a vítězila.

Otevřela knihu na první straně. Kapitola nesla název „Jak jsem rozčtvrtila člověka“. Viv si vzpomněla na Fernin vědoucí pohled, zasmála se a se zdráhavým zájmem se pustila do čtení.

Když vám na úvod řeknu, že jsem byla neprávem uvězněna, možná to ve vás vyvolá jistý soucit. Ale když k tomu přidám pár příkladů toho, jaké děsivé věci jsem předtím provedla, váš soucit nejspíš zmizí. Jediné, o co chci laskavého čtenáře požádat, je to, aby vyslechl můj příběh. Možná vám bude připadat, že jsem zrůda, když jsem onomu člověku uřízla hlavu, nohy i ruce a nacpala je do tří sudů se solným roztokem, abych tu plavbu přežila. Ale myslím, že na konci mého vyprávění mě budete opět považovat za osobu hodnou vaší úcty.

Kromě toho…

Ten chlap byl pěknej bastard.

Viv četla dál i poté, co jí donesli pití a jídlo. Nepřítomně při tom žvýkala a polykala, obracela stránku za stránkou, až s překvapením zjistila, že všechny tři misky jsou už prázdné a korbely dopité. Když je pikolík odnášel, ani nezvedla zrak.

V hostinci už svítilo jen sporé světlo, k jejímu stolku nedoléhala záře ani teplo z krbu na druhé straně místnosti, a tak si vyžádala lucernu, aby si mohla číst dál. Hoch jí vyhověl a navzdory nepohodlné židli, bolesti v noze a zapadlému městečku, kde ji její parta zanechala, si to Viv naprosto užívala.

Kniha ji přenesla jinam.

Do jiného světa.

4

Onoho večera Viv zavřela v pokoji okenice před sílícím větrem a plískanicí. Škrtla sirkou, zapálila lampu a otočila matraci tak, aby si na ni mohla sednout a opřít se o rám postele. Trochu to tlačilo, ale ve srovnání s pulzující bolestí v noze se to dalo docela dobře vydržet.

Četla si až do časných ranních hodin, kdy už nedokázala udržet oči otevřené a zívala tak mocně, až jí luplo v čelisti. Ležela s knížkou otevřenou na hrudi a zvuky bouře, které jí narušovaly spánek, se promítaly do jejích snů. Na přídi fregaty bičované deštěm se pod rozbouřenou oblohou blýskaly meče. Kvílení větru za oknem se přeneslo kolem lodi a Viv vyrazila na plavbu neznámými moři.

Když následujícího rána sešla do přízemí hostince, bouři vystřídalo protivné mrholení. Otevřenými dveřmi dovnitř doléhalo šumění dešťových kapek dopadajících na šindelovou markýzu a odtékající voda vytvářela v písku pod okapem dolík.

Vršek berle ovázala zbytky vlněné košile, kterou si v lese zničila při ošetřování rány. Takhle už to bylo podstatně pohodlnější, i když trvalo pár dní, než jí pohmožděná kůže v podpaží odpustila předchozí bezohlednost.

Při vzpomínce na to, jakou reakci minule vyvolala její šavle, ji tentokrát raději nechala v pokoji, i když z toho neměla dobrý pocit.

U stolů snídalo několik málo hostů a Brand musel být právě vzadu. Viv si sedla na jednu z barových stoliček a druhou si opět přisunula pod nohou. Položila knihu na pult a nalistovala si stránku 196, na které skončila.

Marina spolu se svou posádkou odpadlíků právě pronikla do ostrovní pevnosti generála Dammerlighta, a bylo to tak napínavé, že kdyby to bylo ve Viviných silách, vůbec by nešla spát. To, co se jí pak zdálo ve snu, v sobě neslo živé útržky minulých scén i nástin těch budoucích – nikdy nic podobného nezažila. Možná to bylo tím zraněním, které jí nedalo spát, ale probudila se s touhou znovu se ponořit do víru děje.

„Koukám, že jsi byla u Kudlibabky?“ zeptal se jí Brand, který kolem ní procházel s několika prázdnými talíři.

Svou otázkou ji vylekal, jelikož byla už po pár stránkách zcela zabraná do čtení.

„Ehm. No jo,“ odpověděla a vyhlédla ze dveří na déšť. „Abych se nějak zabavila.“

„Nejspíš sis měla vzít hned dvě,“ ukázal na tenkou vrstvu stránek, které jí ještě zbývaly do konce. „Kdyby ses náhodou nudila, vždycky tu mám kopu nádobí na umytí,“ ušklíbl se.

„Což mi připomíná,“ Viv vylovila z peněženky hrstku měďáků. „Tady máš za včerejšek, a jestli můžu prosit, dala bych si zase nějakou snídani.“

Brand přikývl a zmizel zpátky v kuchyni.

Za chvíli se vrátil s plným talířem smažených klobásek, slanou kukuřičnou kaší s máslem a opepřenými volskými oky. Viv si založila stránku a knihu zavřela. Když posbíral její mince z baru, přitáhla si talíř blíž a zeptala se: „Takže, ta strážkyně brány…?“

Brand se zasmál. „Tak už ses potkala s Iridií, hm? U všech pekel, dal bych nevím co, kdybych viděl, jak se přitom ksichtila.“

Viv překvapeně zamrkala.

Viv svraštila obočí a odložila vidličku i s napíchnutým soustem.

Když knihu konečně zavřela a přejela prsty po rudé vazbě, všimla si, že venku pořád ještě prší.