Přeložila Irena Steinerová

THE REASON

Text Copyright © Catherine Bennetto 2022

Published by arrangement with Simon & Schuster UK Ltd

1st Floor, 222 Gray’s Inn Road, London, WC1X 8HB

A Paramount Company

All rights reserved. No part of this book may be reproduced or transmitted in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopying, recording or by any information storage and retrieval system without permission in writing from the Publisher.

Translation © Irena Steinerová, 2024

ISBN 978-80-249-5433-2

Obsah

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Kapitola 26

Kapitola 27

Kapitola 28

Kapitola 29

Kapitola 30

Kapitola 31

Kapitola 32

Kapitola 33

Kapitola 34

Kapitola 35

Kapitola 36

Kapitola 37

Kapitola 38

Kapitola 39

Kapitola 40

Kapitola 41

Kapitola 42

Kapitola 43

Epilog

Poděkování

Pro rodiny poznamenané šikanou

Kapitola 1

Bylo to jako sen.

Způsobený noční můrou.

Pročítala jsem v otevřeném notebooku ten osudný e-mail, přitom jsem strkala do myčky talíř upatlaný zrosolovatělým rybím kari a žaludek se mi zvedal z toho puchu. A lehké kocoviny.

„JAUVAJS!“ Do paže mi vystřelila bolest. Prudce jsem vytáhla ruku z myčky. Přes zápěstí se táhl hluboký šrám.

Z rány prosakovala krev barvy včerejšího merlotu a já jsem ohromeně sledovala, jak se sbírá do jediné lesklé kapky a kane na dřevěnou podlahu.

„Fuj,“ utrousila jsem a potlačila nával nevolnosti. Zdravou rukou jsem z madla trouby strhla vetchou utěrku na nádobí. Přičichla jsem k ní – zatuchlý pach rybiny s nádechem plesniviny zaváněl infekcí, takže jsem ji odhodila stranou a otevřela šuplík s papírovými utěrkami. V rozšklebené ráně se přitom objevila krvavá bublina a po předloktí mi začal stékat další teplý červený čúrek. Ztuhla jsem, fascinovaná těmi temně rudými pruhy na bledé pokožce. Vypadám jako cukrový špalek, pomyslela jsem si, ale z transu mě vytrhl pohled na další lesklou bublinu, která se vyřinula ven. A pak v rychlém sledu další a další.

„A sakra…“ Zmalátněla jsem a sklouzla na podlahu vedle nevábně páchnoucí myčky. „HANNAH!“ zaječela jsem a držela krvácející ruku nad hlavou. „HANNAH, POTŘEBUJU POMOC!“ Bojovala jsem s panikou a vytáhla z otevřené zásuvky roli utěrek. „A CO JSEM TI ŘÍKALA O STRKÁNÍ NOŽŮ DO MYČKY OSTŘÍM VZHŮRU?!“

U nohou se mi objevila naše fenka Cookie, kříženec s rozcuchanou srstí jako sláma a výrazným podkusem, velikostně tak akorát do kabelky.

„Čau, holka,“ pozdravila jsem ji a přitom jsem se snažila jednou rukou urvat papírovou utěrku. „Běž pro Hannah!“

Cookie zavrtěla zakrnělým ocasem.

„Kde je Hannah? Kde je?“ Nic. „V krizových situacích seš k ničemu,“ zabručela jsem. Role papírových utěrek mi vyklouzla z ruky a kutálela se po podlaze. Vrhla jsem se za ní a krev mi přitom kapala na pánské trenýrky, které nosím jako pyžamo. „Lassie by věděla, co má dělat. Lassie by přivedla Hannah, zavolala sanitku, zburcovala sousedy, vyluštila mi sudoku a pak by mi ještě pomohla utrhnout tyhle debilní papírový utěrky z tý debilní role! Musíš se víc snažit, Cookie. Moc jsi mě neoslnila. Vůbec jsi mě neoslnila!“ Vklínila jsem si roli mezi kolena a škubla.

Když jsem si přikládala smotek papíru k zápěstí, zahlédla jsem sval nebo tkáň nebo bůhvíco, ale bylo to mokré a rudé a nechutné. Odvrátila jsem oči a pohled mi padl na Cookie, která lízala z podlahy moji krev.

Pozvracela jsem se.

Pár vteřin nato vešla do dveří Hannah ve školní uniformě, se sluchátky na uších pokyvovala hlavou do rytmu a lovila něco ze školní brašny. Zvedla zrak a upustila tašku s pronikavým zaječením, jaké ze sebe dokáže vydat jenom desetiletá holka.

„MAMI!“ Strhla si sluchátka, takže jí zůstala viset kolem krku, a padla ke mně na kolena. „Co se stalo?! Jsi v pořádku?! Mám zavolat pohotovost?“

„Ne, nic mi není… Já jen –“ Obě jsme s hrůzou sledovaly, jak se papírové utěrky nacucávají krví a mění se z kropenatě bílých v rudé jako rtěnka. „Vlastně, zlato…“ řekla jsem a můj hlas zněl jako pod vodou. „Možná… bychom měly…“

*

Když jsem se probrala, z chodby se ozývaly kroky a Cookiin štěkot. Hannah mě uložila do stabilizované polohy, uklidila zvratky a kolem zápěstí mi omotala čistou papírovou utěrku, kterou připevnila lepicí páskou. Namáhavě jsem se posadila a přepadla mě další vlna nevolnosti, když jsem zdravou rukou zašmátrala nahoru na linku a zaklapla notebook. Všimla si Hannah toho e-mailu…?

„Ztratila vědomí,“ říkala právě Hannah s dikcí Teda Dansona z Kriminálky Las Vegas a vešla dovnitř se dvěma záchranáři. „A zvracela,“ dodala a svraštila nosík o velikosti knoflíku. Páchlo to tam.

Zdravotníci, pohledný muž s robustní ženou, střelili pohledem po dvou prázdných lahvích od vína, které stály na lince. Tváře se mi rozhořely studem. Jedna byla plná jenom do čtvrtky! chtěla jsem zaprotestovat.

„Já jsem Dan,“ představil se muž, vyhnul se pootevřeným dvířkům skříňky, která nedržela zavřená, a klekl si ke mně. „Tohle je Shelley. Jakpak se jmenujete vy?“

„Brooke,“ odpověděla jsem. Shelley obešla hromadu oblečení, jež vyhřezlo z přeplněného koše na prádlo, a dřepla si ke mně z druhé strany.

Dan začal odmotávat krví nasáklou papírovou utěrku a Shelley mi na druhou ruku připevnila manžetu na měření tlaku. Usmála jsem se na Hannah, abych dala najevo, že všechno je v úplném pořádku, ale když záchranář sundal improvizovaný obvaz, rána se otevřela a já jsem se začala dávit, takže mi Shelley položila na klín hrnec z kuchyňské linky.

„Můžete nám popsat, jak se to stalo?“ zeptal se Dan, zatímco rychle kontroloval ránu, než ji vypláchne fyziologickým roztokem.

Pověděla jsem jim o tom noži v myčce s ostřím otočeným nahoru místo dolů. Chtěli ten nůž vidět. Hannah jim ho předložila v igelitovém sáčku na zip s ponurým „zajistila jsem důkaz“ a já jsem si v duchu slíbila, že omezím naše maratony sledování Kriminálky Las Vegas.

„Nezasáhla jste žádné tepny,“ konstatoval Dan. „Budete ale muset do nemocnice, aby vám provedli suturu rány.“

„Aby vám ji zašili,“ objasnila Shelley a nabídla mi pastilku hroznového cukru.

Slovo nemocnice ve mně vyvolalo představu pípajících přístrojů a skalpelů, anestezie a zlatého stafylokoka. Po zádech mi přeběhl mráz. „Nemůžete to udělat tady?“ zahuhlala jsem s pastilkou v puse.

Dan zavrtěl hlavou a vyndal gázu a další jednorázové sterilní krytí z balíčků, které mu Shelley otevřela.

Zdravotnice se s laskavým úsměvem otočila k Hannah. „Co kdybys šla mamince sbalit tašku? Něco na převlečení, toaletní potřeby. Knížku ke čtení. A vezmi si něco i pro sebe, ať se tam nenudíš. Někdy se čeká docela dlouho.“

Hannah přikývla, jako by dostala za úkol vyřešit klíčovou otázku národní bezpečnosti, a vyřítila se z místnosti.

„A taky podprsenku, prosím tě, Hannah!“ křikla jsem za ní, když jsem si uvědomila, že moje seprané a jen zčásti recesistické triko s Taylor Swift nezahalí všechno.

„A je to, mladá paní,“ prohlásil Dan, když mi obvázal zápěstí pružným obinadlem.

„Brooke,“ opravila jsem ho s úsměvem. Sice jsem se toho dne ještě nenamazala hydratačním krémem, přesto jsem odmítala akceptovat, že ve třiačtyřiceti mám být dost stará na mladou paní.

Letmo se usmál. „Byla to nehoda?“ Pátravě se mi zahleděl do očí ve snaze zjistit, jestli jsem se pokusila o sebevraždu, zatímco se moje desetiletá dcera chystala do školy, a navíc před zraky vlastního psa.

Střelila jsem pohledem k Shelley, jež se věnovala činnosti, kterou by v Kriminálce Las Vegas pravděpodobně označili jako vyhodnocení situace na místě činu. Když se podíváte na svůj domov cizíma očima, všimnete si znepokojivého množství věcí, které si přímo říkají o mylný výklad. Oznámení ze školy o boji se šikanou připevněné na ledničce, některé pasáže zuřivě podtrhané červenou fixou; kupa nečtených motivačních příruček, které mi v pravidelných intervalech posílá matka, naskládaných bez ladu a skladu na příborníku, s tituly jako Máte depresi? a Od smutku k radosti za 12 týdnů. Cookie, která se snaží ojet otrhaného plyšového lva, pak ho kousne do čumáku a mrští jím na druhou stranu kuchyně.

„Má… roupy…“ hlesla jsem.

Shelley povytáhla obočí a pokračovala v mlčenlivém hodnocení mé domácnosti. Neumyté nádobí, neotevřená pošta, rozbité kuchyňské skříňky, ztuhlé zbytky včerejší večeře v plastových krabičkách z rychlého občerstvení. Dvě prázdné lahve od vína (spíš ho tam byla jen šestina!).

Jedna sklenice.

Spočinula pohledem opět na mně. Na mně, válející se na podlaze v nadměrně velkých pánských trenýrkách, s pořezaným zápěstím, mastnými vlasy staženými do drdolu, kruhy pod očima a zapáchající od zvratků.

„Já vím, co si myslíte,“ řekla jsem s možná až příliš širokým úsměvem. „Tohle ale byla nehoda. Nejsem v depresi ani nic podobnýho.“

„Mami, už tady máš jenom dvě čistý podprsenky!“ zahulákala Hannah z mé ložnice na konci chodby. „Chceš tu děravou, nebo tu depkařskou?“

Dan se Shelley na mě upřeli zrak.

„Já jsem se nesnažila zabít,“ prohlásila jsem pevně a pak jsem se otočila směrem k chodbě. „Tu depkařskou, prosím tě, zlato!“

Obrátila jsem se zpátky k Danovi a Shelley. „Neříkáme jí depkařská podprsenka proto, že bych ji snad nosila, když jsem v depresi,“ vysvětlovala jsem, jako by to všechno bylo naprosto normální. „Je to proto, že moje kamarádka Trish si všimla, že když ji mám na sobě, tak mi prsa míří od sebe a dolů,“ naznačila jsem daný jev špičkami prstů, zatímco mě Dan se Shelley pozorovali s prázdným výrazem v obličeji, „takže to vypadá, jako by byly na dně, v depce.“ Odmlčela jsem se a čekala na přitakání. Žádné nepřišlo. „Ty prsa… chápete, na dně a smutný?“ zopakovala jsem a mimicky naznačila smutné prso. „Já ji ale přesto nosím, protože je to ta nejpříjemnější věc, co jsem kdy měla na prsou, a to včetně silných a zkušených dlaní Blaira Fergusona, když mi bylo…“ Zarazila jsem se, protože jsem si uvědomila, že jsem před záchranáři vyslovila slovo prso (a dokonce jsem předstírala, že jedním jsem) vícekrát, než se považuje za běžné u člověka, který právě neutrpěl zranění v oblasti hrudníku. „… devatenáct,“ dokončila jsem a vyloudila úsměv, který nikdo neopětoval.

*

Sanitka zastavila za nemocnicí St. George’s a Hannah mi pomohla vystoupit ve stejnou chvíli, kdy z vedlejšího vozu ambulance vyváželi nosítka s nějakým chlapem. Nos mu zakrývaly zakrvácené obvazy, měl rozseknuté obočí a vlasy slepené krví. Vrhl na Hannah povzbudivý úsměv, při němž odhalil zuby flekaté od krve, a ona se na něj váhavě pousmála.

Zpoza rohu budovy se ozvalo klapání nízkých podpatků, načež se objevila moje matka. Za ní se nemotorně belhal otec se ztuhlou nohou a hůlkou.

„Támhle je!“ zvolala máti a mžourala proti rannímu slunci. „To je moje dcera!“

Vrhla jsem pohled na Hannah. „Co tady dělají?“ Moji rodiče bydlí v Sussexu, hodinu a půl jízdy vlakem odtud.

„Zavolala jsem jim, když jsi byla v bezvědomí,“ přiznala Hannah.

„Zrovna jsme byli na cestě k účetní,“ prohlásila máti a vyhnula se záchranářům s mužem na nosítkách, aniž jim věnovala jediný pohled. „Tu schůzku s radostí vynechám.“ Přispěchala ke mně a zalapala po dechu při pohledu na obvaz kolem mého zápěstí. „Cos to provedla?!“

„Já jsem neprovedla nic.“

Otec k nám dorazil se znepokojeným výrazem v obvykle pobaveném obličeji. Jako obyčejně měl na sobě krátké kalhoty s páskem, žebrované podkolenky, modrou vzorovanou vestu, pod ní nažehlenou bílou košili a pestrobarevný šátek kolem krku. Se svým sněhobílým plnovousem vypadal jako nějaký eklektický Santa Claus, který právě hodlá udělat přednášku o starodávných rostlinných výtažcích. Šikmo přes hruď měl přehozený popruh tašky v barvě khaki. A ta se hýbala. „Tati,“ naklonila jsem se k němu. „Ty máš v tý tašce kuře?“

Otci zacukal plnovous potutelným úsměvem a prstem zasunul ochmýřenou hlavičku kuřátka zpátky do vaku. „Dárek pro účetní.“

Máti potřásla hlavou, načež obrátila pozornost k Hannah a zahájila výslech, po jakém by si i sám Sherlock musel dát šlofíka.

*

Na příjmu nás s tím chlapem na nosítkách přivítaly dvě různé zdravotní sestry. Ta moje vypadala tak na čtrnáct.

„Lacerace levého zápěstí,“ oznámil Dan s neosobní účelností. „Pacientka ztratila vědomí, ale když jsme dorazili na místo, právě začínala přicházet k sobě. Aplikovali jsme přímý tlak na ránu. Pacientka už aktivně nekrvácí.“

„Úmyslné sebepoškození?“ zeptala se sestra mladistvého vzhledu.

Máti teatrálně zalapala po dechu a muž na nosítkách si mě úkosem změřil, zatímco ho odváželi pryč.

„Pacientka tvrdí, že ne –“ spustil Dan.

„Pacientka vás slyší,“ poznamenala jsem a otci opět zacukal plnovous.

Dan se Shelley před odchodem ještě utrousili pár odborných výrazů a pak nás naše sestra odvedla na širokou chodbu plnou čekajících pacientů.

„Dneska tu máme frmol, takže budete muset počkat tady,“ oznámila a zavedla nás k odstaveným nosítkům a jedné rozviklané plastové židli. Pak odběhla hledat fungující propisovačku.

Chlap se zakrváceným obličejem na nosítkách byl zaparkovaný vedle nás. „Ještě jednou dobrý den,“ zašvitořil vesele a obdařil nás svým hororovým úsměvem, zatímco jsem se škrábala na své lehátko a máti kapesníčkem otírala umělohmotné sedadlo.

Všichni kromě mojí matky se zdvořile usmáli na odpověď.

„Jdu hledat záchody,“ oznámila Hannah a odtrhla zrak od té menažerie pochroumaných a znuděných pacientů na druhé straně chodby.

„Je to hned tady dole,“ řekl sanitář, který právě procházel kolem. „Pojď za mnou.“

Hannah odběhla a v tu chvíli se vrátila zdravotní sestra. Pročítala si formulář od záchranářů.

„Takže, paní…“

„Paigeová,“ odpověděla matka za mě. „S měkkým I. A žádáme o posouzení duševního stavu, prosím.“

„Cože?“ zamračila jsem se. „To teda nežádáme.“

Sestra přejela pohledem ode mě k matce a zapsala něco do formuláře. Všimla jsem si, že drží pero jako předškolák, všemi prsty ho křečovitě svírá těsně nad špičkou.

„Nemůžeš znát svůj psychický stav, protože v něm vězíš,“ prohlásila máti. „Je na tvých nejbližších, aby ti řekli, až to s tebou zajde příliš daleko. A tohle…“ dodala s vyčítavým pohledem na mé obvázané zápěstí, „… je příliš daleko.“

„Tohle,“ mávla jsem zraněnou rukou, „byla nehoda.“

Matka našpulila rty a otočila se k sestře. „Je u podobných zranění předepsané vyšetření duševního stavu?“

„Máti, nebuď směšná!“

Sestra mezi námi znovu zatěkala nezkušeným pohledem. „Eh… Pan doktor bude určitě schopen… někam zavolat.“ Zadívala se opět do papírů. „Znáte své číslo pojištěnce?“

Našla jsem si ho v telefonu, nadiktovala jí ho a pak jsem se obrátila k matce.

„Já jsem jenom sáhla do –“

Matka se prudce otočila k otci. „Já jsem ti říkala, že jsem k ní měla včera zajet.“

„Já jsem v pohodě,“ zavrčela jsem.

„Tohle je v pohodě?“ Otočila se k sestře. „Víte, včera došlo k jedné významné události a já jsem prostě věděla, že ji to může dohnat na samý pokraj zkázy. A podívejte se, jak to dopadlo! Je na dně.“

„Panebože! Já jsem jenom –“ odmlčela jsem se a naklonila se k tátovi. „Ty máš v tašce káčátko?“ zašeptala jsem.

Otec zastrčil ochmýřenou hlavičku opeřence zpátky do vaku. „To aby kuřátko nepřepadly chmury,“ odpověděl mi šeptem.

Střelila jsem pohledem k muži na nosítkách, který nás s bezostyšnou fascinací sledoval, a pak jsem se zase obrátila k matce. „Tohle ani není správnej směr, jak si podříznout zápěstí. Všichni jsme přece sledovali Chirurgy, a kdybychom chtěli, umíme to udělat pořádně.“

Máti si mě změřila přimhouřenýma očima. „Manžel dcery Petera z pétanquu je psychiatr, že, miláčku?“ otočila se k otci.

Obrátila jsem oči v sloup. „Tak to má manžel dcery Petera z pétanquu kliku.“

Máti našpulila rty. „Určitě dokážeme zařídit, aby tě objednal.“

„Já se nechci objednat.“

„Přání a potřeby jsou dvě naprosto odlišný věci. Ty potřebuješ –“

„Přestaň mi říkat, co potřebuju.“

„Nemusela bych, kdyby ses aspoň podívala do těch motivačních příruček, co jsem ti dala.“

„Jsou to motivační příručky, máti, ale je dost demotivující, když je někomu pořád vnucuješ.“

Muž na pojízdném lůžku se uchechtl a matka ho zpražila pohledem.

„Já je nikomu nevnucuju,“ ohradila se dotčeně, „já –“

„A to zranění máte na…?“ zeptala se zdravotní sestra.

Zaletěla jsem očima k otci, kterému zase cukal plnovous, a pak jsem významně pohlédla na svou ruku s objemným obvazem. „Zápěstí,“ vyslovila jsem zřetelně.

„Ano.“ Sestra zamrkala s perem připraveným nad formulářem. „Kterém?“

Raději jsem se vyhnula pohledu do otcových očí. „Levém.“ Zvedla jsem ho a zatřepala s ním ve vzduchu, jako bych říkala: Tady je.

Sestra přejela mé zápěstí pohledem, přikývla a chvíli něco zapisovala do papírů. Matka si ji prohlížela s neskrývanou nelibostí.

„A to poranění bylo způsobeno…?“ pokračovala sestra.

„Nožem.“

Máti se znovu ostře nadechla.

„Matko,“ pronesla jsem vyrovnaným tónem. „Já jsem se nesnažila sprovodit se ze světa. Mohla bys teda laskavě přestat s těmi dramatickými vzdechy?“

„Moje vzdechy jsou zcela adekvátní momentální situaci.“

Zodpověděla jsem ošetřovatelčiny otázky ohledně data narození, bydliště, zda jsem kuřačka a podobně, a ona se opět vzdálila – buď šla zadat všechny ty informace do počítače, nebo si zopakovat zdravotnickou školu.

Máti se ke mně otočila se svraštěným obočím. „Brooke, zlato, vážně si s tatínkem děláme starosti. Podle nás –“

„Hannah se vrací,“ zasyčela jsem, když jsem si všimla, jak dcera přichází po chodbě v družném hovoru se sanitářem. Zpod sukně školní uniformy jí vykukovala kostnatá kolena a věčně rozcuchané blonďaté vlasy měla zastrčené za ušima.

Matka pevně stiskla rty. Její plány byly zmařeny.

Pro tuto chvíli.

*

„Margotina dcera už není v sektě,“ vyprávěla máti a já jsem sledovala, jak sestra odváží dalšího pacienta a já pořád nejsem na řadě. „Teď prodává perlivou vodu. Stejně k tomu ale z mého pohledu přistupuje trochu sektářsky.“

Od našeho příjezdu na úrazovku uplynulo už šest dlouhých hodin. Urgentní pacienti přicházeli a odcházeli, uštvaný personál občas vyštěkl aktualizovaný odhad časového harmonogramu a otec nenápadně strkal do vaku moučné červy. Povedlo se mi mámě vysvětlit, že moje zranění byla jen obyčejná nehoda, a místo soucitu jsem dostala vynadáno. Musela jsem si vyslechnout kázání o správném způsobu plnění myčky (naštěstí se mi povedlo jí zabránit, aby začala googlit videonávod), pak si sundala své „pracovní“ náušnice, asi hodinu se hrabala v paragonech a po zbytek času seznamovala nezaujaté publikum s drby z jejího pétanquového klubu. Po několika hodinách Hannah prohlásila, že se příšerně nudí, a ten zakrvácený chlápek na pojízdném lůžku k ní napřáhl ruku, představil se jako Dennis, vytáhl z ruksaku balíček karet a zeptal se, jestli si někdo nechce zahrát Vole, lehni.

„Jak jste přišel k tomu zranění na obličeji?“ zeptala se Hannah, když se v tureckém sedu uvelebila v nohách jeho lůžka. Otec si stoupl z boku a jeho pípající vak se stal pro ostatní čekající pacienty zdrojem neutuchající zábavy.

„Na tréninku rugby,“ odpověděl Dennis se širokým úsměvem, který zmizel hned, jak dodal: „Zakopl jsem o míč a vrazil do brankové tyče.“ Odtáhl si límec a ukázal Hannah vybledlou jizvu u ramene. „A tohle mám z parašutismu.“

„Z parašutismu!“ zvolala Hannah.

„Ano,“ zazubil se. „Cestou k letadlu se mi zamotala noha do padákové šňůry.“

Hannah mu ukázala svou nejlepší jizvu a on se nad ní chvíli rozplýval, načež ze sebe vysypal seznam svých úrazů a zranění, takže to vypadalo, že na své cestě životem hledá nebezpečí i tam, kde žádná nejsou.

Když máti začala na oplátku vyjmenovávat, co všechno kromě perlivé vody ještě způsobuje otci plynatost, přistoupil k mému pojízdnému lůžku sanitář.

„Jste na řadě.“ Kopl do páky pod postelí, odbrzdil ji a otočil se k Hannah. „Chceš se svézt?“

Hannah pohlédla do svých karet a pak na mě. „Jenže já vyhrávám.“

„Cha!“ vyštěkl Dennis s předstíranou převahou. „Cha!“ Pohlédl na široký vějíř karet ve své ruce a svraštil obočí. „Vlastně má pravdu.“

„Za chvilku ji tam dovedu,“ slíbil mi táta a vyložil kartu. „Lížeš,“ řekl Dennisovi a plnovous se mu třásl, zatímco se pacient snažil přidat další karty do neuspořádaného vějíře. Hannah se chichotala, krčila přitom nosík a měla ten svůj typický výraz, ze kterého mi vždy taje srdce.

S matkou po boku jsem se ocitla v kóji, kam po chvilce vstoupila žena s rudě namalovanými rty a čokoládově hnědými vlasy a představila se jako doktorka Singhová. Ačkoli jsem matku celou dobu přesvědčovala, že moje podřezané zápěstí nebylo pokusem o sebevraždu, začala se lékařky okamžitě vyptávat na vliv nepřetržitého stresu na duševní zdraví člověka. Vnímavá doktorka Singhová pochopila výraz mého obličeje a požádala matku, aby počkala venku. Ta nakonec s ublíženým výrazem naštvaně odpochodovala z kóje.

„Omlouvám se, že jste musela tak dlouho čekat,“ řekla lékařka, posadila se na kolečkovou stoličku u mého lůžka a přeletěla pohledem papíry. „To je zas den.“ Chvilku studovala moje nacionále, ověřila si, jak došlo k úrazu, a pak se mi zadívala do očí.

„Byla to nehoda,“ řekla jsem.

Doktorka Singhová se usmála a začala mi sundávat obvaz z rány. „A dost ošklivá.“

Vpíchla mi lokální anestetikum a uchopila do ruky jehlu. „Byla jste poslední dobou pod nějakým tlakem?“ Hlas měla hebký a uklidňující, jako bych poslouchala jednu z těch meditačních aplikací.

Pomyslela jsem na ten e-mail, který si vyžádal jednu celou a jednu osminu (no, možná víc než osminu) lahve vína.

„Trochu,“ připustila jsem a odvrátila zrak. „Není to ale nic, co by vyžadovalo nějakou intervenci. Prostě jen běžný shon a starosti.“

„Jaké máte povolání?“

„Organizace kulturně-společenských akcí, ale před nedávnem jsem s tím skončila. Teď pracuju z domu, pro stejnou společnost. Jen pár hodin týdně. Rozesílám faktury a urguju platby.“

„Bydlí s vámi doma ještě někdo?“ zeptala se tím svým sametovým hlasem.

„Jen moje dcera.“

Střelila očima k mému zlatému snubnímu prstenu, který nošením už ztratil lesk, a pak zpátky k ráně. „Hmm-hmm,“ zabručela a ve zbývajících dvaceti minutách, než mi zašila ránu, jsme si vyměňovaly historky o našich předpubertálních dcerách.

O půl hodiny později jsem se už s úhledně obvázaným zápěstím, matkou, otcem a Hannah plahočila k východu z nemocnice. Den strávený na úrazovce nás úplně vyšťavil. Když jsme míjeli sesternu, kde vládl čilý ruch, právě kolem vezli Dennise. Zvedl ruku, aby nám zamával, a praštil přitom sanitáře do obličeje. Hannah se rozchichotala.

Venku už začínalo zapadat slunce. Táta s Hannah šli napřed najít náš Uber a já jsem se otočila k matce. „Díky, že jste se mnou dneska zůstali.“

Máti přikývla. „Sice to bylo dlouhý a nudný, ale pořád lepší než schůzka s účetní.“

Usmála jsem se a poškrábala se na kůži u okraje obvazu.

Matka mě chvíli pozorovala. „Brooke, zlato, já vím, že dneska to byla nehoda, ale my si o tebe děláme starosti už delší dobu. A vzhledem k tomu, jak to včera dopadlo…“ Nevěřícně zavrtěla hlavou. „Asi by sis měla promluvit s odborníkem. S nějakým konzultantem, který by ti pomohl vyřešit, co dál. A s finančním poradcem nebo tak. Jak už jsem říkala, Lesliin syn dělá něco s penězma, tak se ho můžeme zeptat, co ty na to? Musíš se vážně zamyslet, co si s tím počít.“ Vrhla na mě naléhavý pohled. „Je to příšerná spousta peněz.“

Srdce mi kleslo.

Měla pravdu.

Byla to příšerná spousta příšerných peněz.

Kapitola 2

„Vážně by sebou měli hodit. Potřebujeme jet domů zavřít slepice.“ Máti se neomaleně naklonila přes řidiče Uberu a zlostně se zahleděla k otevřeným dveřím mého přízemního bytu. Uvnitř nezahlédla žádný pohyb, podrážděně zafuněla a pohlédla na hodinky, takže se tátovo kuřátko v její ruce obrátilo vzhůru nohama. „To je hodin! Zítra mi přijedou noví hosti a já jsem ještě nevyvětrala jurtu po těch minulých! To teda ale byli smraďoši.“

A zatímco máti líčila míru zápachu několika posledních obyvatel jurty, zavolala jsem na Hannah s tátou, ať si pospíší.

Moji rodiče bydlí v Sussexu ve zděděné venkovské rezidenci, která sestává z chátrající stodoly, přeplněného přístřešku pro povozy, bazénu, který má dobu své největší slávy dávno za sebou, neudržované louky (kde žije pár zachráněných hospodářských zvířat), prastarého ovocného sadu a cihlového panského sídla obklopeného rozsáhlým trávníkem. Objekt vyžaduje neustálou údržbu, ale matka nechtěla za žádnou cenu dopustit, aby se dům otcova dětství změnil v ruinu. Jelikož už jsou oba v důchodu – matka coby bývalá recepční na místní veterině a otec profesor filozofie –, jejich příjmy nejsou nijak závratné. Aby byli schopní financovat nekonečné opravy, máti nechala ve starém sadu postavit tři luxusní jurty a jednoduchou umývárnu. Jurty si okamžitě získaly značnou popularitu, a tak matka po celý rok ubytovává hosty, pere jim povlečení a zásobuje je čerstvými vejci. Když jsme zrovna u nich, Hannah sbírá vajíčka a nechává je před každou jurtou v malém proutěném košíčku. Často si také hrává s dětmi návštěvníků, což je pro jedináčka hotové požehnání.

Hannah právě vyběhla z našeho bytu, takže máti ukončila podrobný výčet pachů a pátravým zrakem kontrolovala, do čeho se převlékla: batikované kraťasy, obří triko s Nirvanou, každou ponožku jinou a k tomu odrbané fialové conversky s rozvázanými duhovými tkaničkami. Za ní kulhal táta, v jedné ruce nesl Hanninu sportovní tašku a v druhé káčátko, které zřejmě opláchl v kuchyňském dřezu.

Hannah pohlédla na mou úhledně zavázanou ruku. „Promiň, mami.“ Objala mě oběma rukama kolem pasu.

Přitiskla jsem ji k sobě a žasla jsem, že mi už sahá až pod bradu. Pořád si pamatuju tak živě, jako by to bylo dneska ráno, jak jsem přecházela sem a tam po kuchyni, čekala, až se vysterilizují lahvičky, a na rameni mě přitom hřálo její teplé tělíčko. Nic se nevyrovná tomu, když vás pod bradou jemně lechtá ochmýřená hlavička miminka. Teď mě ovšem lechtalo pár zacuchaných chomáčů vlasů, které naléhavě volaly po šamponu.

„To nic, broučku. Teď už ses poučila, že? Čepelí dolů.“

Hannah pod mou bradou přikývla. Ještě jednou mě stiskla a pak naskočila dozadu do Uberu, zabouchla dveře a natáhla se dopředu pro kuřátko.

„Vážně nechceš jet s námi vlakem?“ naklonila se matka k otevřenému okénku řidiče, takže její načechrané šedé mikádo lechtalo šoféra Uberu na obličeji. „Ještě pořád máme…“ Znovu se podívala na hodinky. „Panenko skákavá! Za chvíli nám to jede!“

Zavrtěla jsem hlavou a musela jsem se zasmát při pohledu na řidičovu snahu potlačit kýchnutí. „Přijedu zítra. V kuchyni je bordel a musím u Penny vyzvednout Cookie.“

„Tak jo, zlato.“ Máti se otočila k řidiči a podrážděně ho pobídla, ať si pospíší, jako by mu to předtím říkala už tisíckrát a upřímně nechápala, proč vůz ještě pořád stojí na místě. Když odjížděli, mávla mi na rozloučenou.

Zamkla jsem domovní dveře levou rukou, protože do té poraněné mě brala při otáčení klíčem křeč, a zamířila jsem za roh k Penny.

„ÁÁÁ!“ Penny otevřela a poděšeně uskočila stranou, což mě přimělo zaječet „ÁÁÁ!“ na odpověď.

Na havraních vlasech měla nasazenou průhlednou sprchovací čepici a vznášel se kolem ní oblak chemikálií. Sledovala jsem směr jejího pohledu – zírala na kousek zdi nad podlahou. Nic tam nebylo. Pohlédla jsem opět na ni.

„No výborně,“ pronesla a úzká ramena se jí uvolnila. „Zase vidím tarantule. Asi to bude těmi výpary.“ Ukázala si na hlavu.

„Aha,“ řekla jsem, vešla dovnitř a širokým obloukem jsem se vyhnula místu, kde byla fiktivní tarantule. „Mimochodem, smrdíš příšerně.“

„Já vím,“ Penny za námi zabouchla vstupní dveře. „Elise se vrátila domů s oznámením, že ve třídě mají vši, takže jsme si zkontrolovali hlavy a máme je do prdele všichni.“

„Fuj,“ vyhrkla jsem a okamžitě mě začala svědit lebka, zatímco jsem za Penny kráčela nablýskanou chodbou. V ostrém kontrastu k mému typickému domácímu oblečení (pyžamové kalhoty a staré triko) měla Penny na sobě svůj obvyklý volnočasový oděv – šedou kašmírovou soupravu, která jí zvýrazňovala jógou vypracovaná stehna a kulatý zadek.

Dorazily jsme do obrovské kuchyně v neutrálních barevných tónech s vysokými stropy a teplým světlem. Přiběhla k nám Cookie, na pozdrav mi olízla holeň a okamžitě začala obskakovat moji kabelku.

„Tohle tady dělala celej den,“ konstatovala Penny. „Myslela jsem, že se jí naše nová zelená pohovka líbí tak moc jako mně.“

Zasmála jsem se a nártem jsem Cookie odsunula z kabelky. „Díky, žes ji vyzvedla.“

„Není zač.“ Penny ke mně přes kuchyňský ostrůvek s mramorovou deskou přisunula hotelovou krabici se sprchovací čepicí. „Nasaď si to. Vím, že neskáčou, ale ty mrchy jsou nejspíš úplně všude,“ prohlásila a podrážděně se rozhlédla po místnosti.

Pohlédla jsem skrz zavřené prosklené dveře do obýváku, kde si její tři děti, desetiletá Elise, osmiletá Rosa a čtyřletý Lorenzo, něco vymalovávaly, dívaly se na kreslené filmy v televizi a psaly úkoly. Všichni měli na hlavě levné hotelové sprchovací čepice a tvářili se zasmušile. Pennyin manžel Rog často jezdil na služební cesty, a tak měli doma nevyčerpatelnou zásobu pytlíčků se šampony, mýdélek, šitíček a tamponů. Ano, bral i tampony. A ne, nebylo mu to trapné. Rog je zkrátka dobrák od kosti.

„Nasaď si to!“ zaskřehotala Penny, když se otočila a načapala mě, jak jí nenápadně kradu plátek prosciutta z talíře nachystaného na jejich pravidelnou páteční akci „udělej si k večeři vlastní pizzu“. „Nechci, abys musela absolvovat tohle martyrium. Minule nám trvalo osm týdnů, než jsme se jich zbavili, prokristapána! Předávali jsme si je mezi sebou pořád dokola. V novinách je označovali jako super vši. Vzpomínáš si na to? Svinský super vši! Dios mio, dodneška mě to straší ve snech. Nenašlas je tenkrát taky na Cookie? Nedostala je tvoje máti? To je hotová noční můra, chytnout v sedmdesáti vši, umíš si představit tu hrůzu? Chceš víno?“

Penny mi nedala šanci odpovědět na žádnou z otázek a vytáhla dvě sklenice. Já jsem si mezitím přetáhla igelitový čepec přes drdol.

„Než se začneme bavit tady o tomhle…“ pohlédla na mé zafačované zápěstí a přitom nám nalévala rioju ze svého rodného města na jihu Španělska, „… musím ti říct, že Elise zaslechla, jak Livie některým holkám tvrdí, že ty vši musela do třídy přinést Hannah. Proto prý dneska chyběla ve škole.“

S povzdechem jsem odsunula krémovou koženou barovou stoličku a posadila se na ni. Zase ta Livie.

„Elise jim sice řekla, že Hannah byla s tebou v nemocnici, ale víš, jaký jsou děti, jakmile se začnou šířit pomluvy…“ Penny pokrčila rameny a zvedla sklenici.

„To bylo od Elise moc hezké,“ řekla jsem a pohlédla skrz sklo na Pennyinu nejstarší dceru, která si dělala úkoly u konferenčního stolku.

Elise se už nějakou dobu tím svým jemným a nenápadným způsobem Hannah zastávala. Je to ale tichá dívka, která chce hlavně studovat a hladce proplouvat školním životem. Chápu to. Nebylo by fér očekávat, že Elise bude i nadále vystupovat ze své komfortní zóny, aby kamarádku bránila.

Obrátila jsem se zpátky k Penny. „Livie šíří drby. Už nemá Hannah ráda, ale proč ji prostě nemůže nechat na pokoji?“

Penny, která rozuměla dynamice vztahů mezi školačkami, jako by o tom napsala dizertační práci, mi začala ohnivě vysvětlovat svou teorii: Livii dělá máma každé ráno jiný módní účes podle videonávodu, dovolí jí ve škole používat lesk na rty se zvětšujícím efektem, k desátým narozeninám jí koupila sice malé, ale pravé diamantové náušnice a pořizuje jí značkové oblečení, zatímco Hannah si akorát sepne vlasy gumičkou, když jí překážejí v tom, co dělá, a obléká se, jako by se chystala na extatický taneční festival v Hove nebo na přednášku, jak nabíjet krystaly za úplňku. „Hannah je tak totálně sama sebou, až je to pro děti, které samy sebe ještě pořád hledají, matoucí,“ uzavřela Penny a posypala pracovní desku kuchyňské linky moukou. „Hannah navíc kamarádí s klukama. Livie si o nich chce povídat, ale Hannah s nimi skutečně chodí ven.“

„Tak jsou každá jiná, no a co? Kvůli tomu se ještě nemusí chovat jako mrcha.“

„Takovej je dneska svět,“ povzdechla si Penny a několikrát praštila domácím těstem na pizzu o kuchyňskou desku, až se do vzduchu vznesly obláčky mouky. „Myslím, že si Melody nechala znovu zvětšit prsa,“ dodala na konto Liviiny matky. „Dneska zase měla pod tílkem tu stahovací podprsenku. A mluvila o neinvazivní pooperační péči na bázi rekalibrace energetického pole.“

„Bože,“ utrousila jsem a zavrtěla hlavou. Pokusila jsem se šlohnout olivu, ale rychle jsem ucukla rukou, když se po mně Penny ohnala.

„Zůstaneš na večeři?“

Přikývla jsem a Penny se usmála. Vzápětí jí cinknul telefon.

„Ale ne, už zase…?!“ zasténala při pohledu na displej. Na okamžik zmlkla, něco si četla a pak začala kroutit hlavou. „Ne. Ne, ne, ne, to snad ne!“

„Co je?“

„Moje tchyně. Koukej!“ Natočila ke mně telefon.

Jsem moderní! stálo v textovce nad odkazem na článek s názvem Ochlupení je opět trendy.

Uchechtla jsem se. Rogova matka se svou snachou s gustem sdílela intimní záležitosti a mě bavilo sledovat, jak to Penny vždycky spolehlivě rozzuří.

„Ta ženská!“ hartusila Penny. „Před měsícem jsem si s ní sedla a požádala ji, ať s tím přestane, protože mě tím přivádí do rozpaků, jenže ona si nedá říct! Strávila víkend s tureckým námořníkem – tak mladým, že se ještě ani neholí! Já bych mohla být jeho matka! Pak mi zavolá a všechno mi to vypráví!“ Zavrtěla hlavou, dopsala vzteklou esemesku a pak vytočila Rogovo číslo. Vychrlila na něj, že už nechce slyšet ani slovo o tchynině pubickém ochlupení, víkendu s nějakým holobrádkem ani o její infekci močových cest a že jí Rog musí vyřídit, ať s tím okamžitě přestane. Z manželova rozpačitého blekotání čišela neochota otevírat s matkou kterékoli z uvedených témat.

Usrkávala jsem víno a hihňala se kamarádčinu spravedlivému rozhořčení. Když Penny začala popisovat, co dělaly děti ten den ve škole, vzpomněla jsem si na situaci s Hannah a Livií. Dělalo mi to větší starosti, než jsem navenek dávala najevo.

Livie a její rodiče, Smith-Warringtonovi, se sem přistěhovali před dvěma lety. Livie byla ostýchavá a Hannah se jí snažila pomoct začlenit se do kolektivu. Ze začátku byla Livie milá a hodná, ale loni se začalo ukazovat, že dospívá rychleji než ostatní děvčata. Založila si instagramový účet a přesvědčovala kamarádky, aby si ho pořídily také, načež začala zakládat chatovací skupiny, kde neustále řešila, které holce se líbí který kluk, a šířila fámy o tom, kdo se s kým líbal. Hannah a pár dalších spolužaček, které byly po psychické i fyzické stránce pořád spíš ještě děti, uváděly řeči o klucích do rozpaků a Livie si z nich utahovala.

Promluvila jsem si o tom s Liviinou matkou a její reakce byla následující: „Livie tráví dost času s dětmi mé sestry, které žijí ve Francii a jsou vyspělejší. Promluvím s ní a vysvětlím jí, že tady děti takové nejsou.“ Brzy nato však začala Livie posílat svoje fotky v plavkách, prohnala je filtry, aby vypadala dospělejší a hezčí, a tlačila na kamarádky, aby dělaly totéž. Když se zdráhaly, upravila jejich fotky ve Photoshopu sama, rozeslala je z jejich účtů spolužákům (děvčata totiž přistupovala k heslům poněkud lehkovážně) a zjišťovala, která z dívek se klukům nejvíc líbí. Ostatní rodiče to znepokojovalo, ale když se ani po opětovných promluvách s Melody Liviino chování nezměnilo, byla jsem jediná, kdo šel za ředitelkou. Smith-Warringtonovi byli pozvaní do školy a ředitelství rozeslalo oběžník, kde se obecně vysvětlovalo, v čem spočívá šikana a jaká jsou pravidla slušného chování na internetu, čímž škola považovala celou záležitost za vyřešenou. Druhý den ve třídě Livie Hannah ignorovala a pomlouvala ji před spolužačkami, že nedokáže přijmout legraci. Pár dnů nato si Hannah sedla do rozteklé čokolády a na lavici pak našla vzkaz: „Podělala ses?“ Další pak měla v penálu a školní tašce. Hannah byla přesvědčená, že tu čokoládu jí dala na židli Livie, protože toho dne přinesla do školy obrovské Toblerone z bezcelní zóny na letišti.

Jak plynuly týdny, Livie začala držet místo všem kromě Hannah. Nebo řekla něco jedovatého, ale vzápětí se usmála a prohlásila, že jen žertovala. Když se Hannah na tělocviku netrefila míčem do koše nebo nesprávně odpověděla při zkoušení, Livie se smála nápadně nahlas. Přespávání a návštěvy u spolužaček se najednou konaly bez Hannah. A protože to všechno začalo po mé stížnosti u ředitelky, Hannah odmítala, abych do toho dál jakkoli zasahovala. Snažila se na sebe zbytečně neupozorňovat a doufala, že se to nějak přežene.

„Tak,“ prohlásila Penny, když ukončila hovor a pohodila mobil na linku. Rychle jsem nasadila úsměv, když se ke mně otočila. Popadla hroudu těsta na pizzu a začala ho roztahovat na plech. „Povídej.“ Kývla hlavou k mému zápěstí.

O dvě hodiny později už jsme byly po jídle, měly jsme uklizené nádobí, vyčesaly jsme dětem z vlasů hnidy a hověly jsme si na nové zelené pohovce se zbytkem vína. Bylo slyšet, jak Elise hraje na klavír, Rosa ve svém pokoji nacvičovala přes Zoom s kamarádkou baletní číslo a Lorenzo v pravidelných intervalech probíhal obývákem, pokaždé v masce jiného superhrdiny. Zrovna jsme probíraly výhody a nevýhody houští v rozkroku, když Penny přišla zpráva od Roga. Právě mu skončila pozdní schůzka a on už se těšil, až přijde domů, ohřeje si pizzu a podívá se na Line Of Duty.

„A sakra,“ utrousila Penny a bleskově vyťukávala esemesku. „Pustila jsem si jeden díl bez něj a teď budu muset předstírat překvapení a leknutí a všecko ostatní, až na to budeme koukat spolu.“

„Jenom jeden?“ podivila jsem se a odnesla jsem prázdné sklenice od vína do kuchyně. Penny kráčela za mnou a zuřivě přitom ťukala do klávesnice.

„No dobře, dva. Tři. Tak jo, do hajzlu, zkoukla jsem celou tu zatracenou sérii. To mu ale nemůžu říct. Rozvedl by se se mnou a v životě bysme se nedomluvili, kdo si nechá tu novou pohovku.“

„Radši bych měla jít domů,“ řekla jsem a přistoupila ke Cookie, která spala na zádech na podlaze s roztaženýma nohama, jako by se chystala na pravidelnou gynekologickou prohlídku. Připnula jsem jí vodítko k obojku a fenka prudce vyskočila na nohy. Cuknutí na konci vodítka mi dalo jasně na vědomí, že anestezie už přestává působit.

Penny opět pohodila telefon na kuchyňskou linku a doprovodila mě chodbou k východu. Když jsem otvírala dveře do mírného dubnového večera, zvenku zavanul příslib teplého léta.

„Opravdu nechceš jít na Odklepnuto?“ zeptala se Penny. Myslela tím dobročinnou školní aukci, kam rodiče žáků darují ceny. Posledních pár let akci sponzorovala jedna z firem Liviina otce, zabývající se prodejem vína po internetu. Liviin otec se celý večer tvářil samolibě, staropanenská ředitelka kolem něj skákala a všem rodičům bylo důrazně doporučeno objednat si krabici vína a ještě víc tím podpořit charitu. „De Klerkovi prý darovali vasektomii a Knowlesovi víkend v Cornwallu. Rog věnoval konzultaci na téma Úvod do finančního plánování. Nikdo se špetkou zdravýho rozumu nebude přihazovat. Bude z toho zničenej. Tak co, vážně tam nechceš zajít?“

Řekla jsem, že o tom popřemýšlím, a z Pennyina výrazu mi bylo jasné, že ví, co to znamená.

Stála jsem ve dveřích a neměla se k odchodu.

„Co je?“ zeptala se Penny, která jako dobrá kamarádka vycítila, že se něco děje.

Za zády jí proletěl Lorenzo v masce Hulka a pyžamových kalhotách se SpongeBobem a zmizel v obýváku.

„Přišly ty peníze,“ oznámila jsem a v krku jsem cítila knedlík.

„Cože?“ Penny se mi pátravě zahleděla do očí.

„Včera mi přišel e-mail.“

„Celá částka, o kterou právníci usilovali?“

Přikývla jsem.

Penny vykulila oči. „Ví o tom Hannah?“

„Ne.“

„Dobře.“ Penny pomalu přikývla. „Fajn, to vyřešíme.“ Měřila si mě průzračnýma hnědýma očima. „Chceš, abych požádala Roga o radu? Budu samozřejmě diskrétní, neřeknu mu, že jde o tebe.“

„Já nevím, já –“

„Mami, na zítra potřebuju do baletu kostým ledňáčka,“ zavolala Rosa shora ze schodiště.

„A jéje!“ utrousila Penny směrem ke mně a obrátila oči v sloup, než se otočila. „A to mi říkáš teď, cariño? V pátek ve tři čtvrtě na devět večer? Co s tím asi tak mám dělat? Zavolat Popelčiny myšky a holoubky?“

„Ale mami, já to musím mít!“ zadupala Rosa vztekle nohama.

Penny si dupla také a obě začaly drmolit španělsky.

Musela jsem se zasmát, protože Pennyina osmiletá dcera v baletní sukýnce měla stejnou vyřídilku jako její matka. Zamávala jsem jim na rozloučenou a za dvě minuty jsem už za sebou doma zavírala dveře. Po tom rozruchu u Penny jsem si doma připadala jako v hrobce. Zapnula jsem varnou konvici a hučení vody se odráželo ozvěnou ve znepokojivém tichu. Sáhla jsem po telefonu a zavolala matce.

„Ahoj, zlato, všechno v pořádku?“ ozvala se.

„Ano, jen jsem chtěla dát Hannah dobrou noc.“

„Á, tak tos ji propásla. Už spí. V kolik hodin ji doma obvykle posíláš do postele?“

Přetrpěla jsem pětiminutovou přednášku o spánkové deprivaci u nezletilých, slíbila, že posunu večerku o čtvrt hodiny dřív, rozloučila se a opět se nechala obklopit hlubokým tichem vlastního domu.

S čajem a počítačem jsem se usadila u letitého stolu z borového dřeva, na němž při troše snahy bylo ještě pořád možné rozeznat obrázek penisu, který tam vyryl můj bratr Martin, když mu bylo devět. Zdráhala jsem se ho odstranit, protože mě dodneška vždycky spolehlivě rozesměje vzpomínka na matčin týdenní záchvat, když náčrtek objevila. Teď jsem znovu otevřela e-mail od svého právníka. Klikla jsem na připojenou přílohu a zírala.

Nikdy by mě ani ve snu nenapadlo, že někdy uvidím tolik nul na dokumentu s mým jménem v záhlaví.

Kapitola 3

Druhý den ráno jsem vyšla z nádraží a našla matku, jak sedí ve svém stříbrném kombíku a telefonuje.

„Ano, dvě noci,“ říkala právě, když jsem se snažila vklínit příruční zavazadlo do kufru mezi hromady tašek s nákupem ze supermarketu. Pustila jsem Cookie na zadní sedadlo a sama jsem nastoupila dopředu. „Nezapomínejte, že jde o prosté venkovské ubytování… No to zas ne, záchody tu máme, ale samozřejmě ne přímo v jurtě. Ha! Záchody? No a jak tomu teda říkáte? Aha, toalety.“ Máti se zatvářila kysele. „Ano, tady u nás ten termín taky občas používáme.“

Nastartovala vůz, telefon se připojil na Bluetooth a já jsem během jízdy po venkovských silničkách vyslechla, jak si nějaký chlápek z Argentiny objednává třídenní pobyt v jedné z luxusních jurt. Matka dotelefonovala ve chvíli, kdy jsme projížděly otevřenými vraty porostlými lišejníkem a před námi se objevilo staré venkovské sídlo z červených cihel, kde jsem vyrůstala. Popínavá vistárie nad hlavním vchodem právě začínala kvést a tátův hrachor v betonových květináčích po obou stranách dveří už hýřil všemi barvami.

„Hannah je ve škole,“ oznámila máti trochu nadbytečně, když jsme míjely přístřešek přeplněný polámanými žebříky, prastarými jízdními koly s popraskanými koženými sedly, zastaralým zahradním náčiním jako motyčky a kosy a se zrezivělým sporťákem Triumph Spitfire s vypuštěnými koly. S Martinem jsme si hrávali, že je to KITT ze seriálu Knight Rider. „Hned ráno jsme jí zkontrolovali hlavu kvůli hnidám. Nechtěla jsem, aby tvůj otec zase chytil vši do plnovousu jako minule. Nemohla jsem pak spát, když si ho oholil. Hrozně mě znervózňoval pohled na jeho bradu.“

„Našli jste něco?“

„Ovšemže ne,“ odvětila máti a zatáhla ruční brzdu na svém obvyklém místě pod starým dubem u domu. „Jinak bych ji nepustila do školy.“

Ovocný sad mých rodičů sousedil se sportovišti místní soukromé školy. Když bylo Hannah sedm, trenérovi rugby se nakonec zželelo té holčičky v červených gumákách, která trávila celou sezonu usazená na plotě a sledovala míč s náruživostí ovčáckého psa, a jednou po skončení oficiálního tréninku jí dovolil zapojit se do hry. Tam se seznámila se svým nejlepším kamarádem Tomem a od té doby je členkou týmu.

Když jsme ověšené taškami kráčely dovnitř, matce znovu zazvonil telefon a okamžitě se začala omlouvat.

„Ten zatracenej poník!“ zahartusila pak a pohodila mobil na stolek v předsíni. „Drží ty Američany v jurtě jako rukojmí a žere jim croissanty. Povedlo se jim na chvíli odlákat jeho pozornost marmeládou, aby si mohli nenápadně vzít telefon, jenže on jim teď vytahuje oblečení z kufru!“ Pohled jí padl na obvaz na mém zápěstí. „Tak co, bolí to?“

„Není to tak hrozný,“ odpověděla jsem. Máti přikývla a zamířila do prádelny. „Ten hajzl poník!“ odráželo se její nadávání ozvěnou od kachliček na stěnách.

Soused mých rodičů Noel je bývalý vedoucí redaktor agentury Reuters a současný (nemožný) amatérský chovatel hospodářských zvířat. Ve výběhu před domem má několik starých krav, lamu alpaka, dva moc hodné koně a jednoho „hajzla poníka“ jménem Lívanec. Je to větší mistr úniků než sám Houdini a často se potuluje po našem sadu, žere ovoce a děsí obyvatele jurt. Kope a kouše, a když se ho snažíte odehnat od jeho lupu, na němž si pochutnává, chová se agresivně. Máti je jediná, kdo ho dokáže zvládnout. Vždycky ho žene svinským krokem zpátky do výběhu, hubuje ho jako neposlušné děcko a nakonec zpucuje i Noela.

*

Navzdory matčinu opulentnímu nákupu nebylo doma nic, co bych si chtěla já (nebo kdokoli, kdo si nepěstuje tukovou vrstvu v přípravě na arktickou zimu) dát k jídlu. Jakmile jsem tedy zkontrolovala Hannah na školním hřišti a připomněla jí, aby se vrátila včas na lekci bubnování, skočila jsem do matčina auta a zajela do blízké vesnice. Když jsem o hodinu později opět překročila práh rodičovského domu, výuka už byla v plném proudu. Usmála jsem se, když jsem slyšela, jak Hannah bravurně zvládá komplikovaný bubenický přechod.

Už jako batole ji rytmus a perkuse naprosto okouzlily. Cokoli podlouhlého posloužilo jako bubenická palička a všechno možné jako buben. Včetně psa. Ještě jí nebyly ani čtyři, a už se začala učit hrát. Cvičit na bicí v bytě v Earlsfieldu by ovšem nebylo příliš ohleduplné k sousedům, proto měla v pokojíčku elektronické bubny připojené ke sluchátkům. Před pár týdny však její učitel v Londýně prohlásil, že pokud má dělat pokroky, měla by si vyzkoušet hru na kompletní bicí soupravu.

Než jsem se nadála, otec zaběhl přes humna do školy a naverboval Guse, který tam vyučoval hudební výchovu, společně prohledali eBay a objevili bicí z druhé ruky. Vidět výraz dceřina obličeje, když ji moje máti dovedla do sklepa a ukázala jí její první kompletní sestavu bubnů ve speciálně vybavené zkušebně, bylo jedním z těch momentů, ke kterým se budu v temnějších dobách vracet. Dalším památným okamžikem, byť z jiných důvodů, byl výraz jejího obličeje, když uviděla, jakými plakáty jí babička místnost vytapetovala. Justin Bieber dodnes visí na zdi, protože Hannah nechce ranit její city, ale natočila si bubny tak, aby se mu nemusela dívat do tváře. Ani do rozkroku.

„Opravdu si myslíš, že ti to nepoleze na nervy?“ zeptala jsem se matky minulý týden během první lekce, kdy se dunění bubnů rozléhalo celým barákem, až drnčelo sklo ve dveřích do sklepa. Hannah měla v oblibě hardrockové pecky a Gus zřejmě její vkus sdílel.

„Ovšemže ne,“ odsekla máti. „Ten rytmus působí náramně povzbudivě při domácích pracích.“ A odmašírovala zajistit chvějící se sklo izolační páskou. Její smířlivý postoj k nové situaci možná pramenil i z faktu, že Gus vypadá jako trochu ošuntělejší Paul Newman.

„Tohle je ale svižný kousek, že?“ zatrylkovala máti po návratu do kuchyně. Začala se prohrabovat v mých plátěných nákupních taškách ve snaze najít účtenku, a přitom absolutně mimo rytmus vlnila boky. „Co to je?“

„Rage Against The Machine.“

„Báječné…“ dodala a škubla sebou při hromovém zadunění. „Asi si pořídím jejich cédéčko.“ Konečně našla účtenku a začala zkoumat, kolik peněz jsem utratila za avokádo, kváskový chléb a směs listových salátů.

„Co je tohle?“

„Houbové pesto,“ odtušila jsem, vzala jí skleničku z ruky a namazala si krajíček kváskového chleba. „Chceš taky?“

„Ne, díky.“ Matka se zatvářila, jako bych jí nabízela fermentovaný kozí brzlík. „Pozvala jsem Guse, aby se zdržel na oběd. Jestli sem má chodit každý víkend, měli bychom projevit trochu pohostinnosti. Strčila jsem do trouby masový nákyp.“

Chudák Gus netušil, co ho čeká.

Když byl oběd hotový, Hannah zaběhla do školy pro Toma, který bydlel na internátě. Na Gusovu počest nás pak máti nahnala do parádní jídelny, i když venku jsme měli zcela vyhovující stůl zalitý paprsky jarního slunce.

„Rada pro nezasvěcené,“ utrousila jsem směrem ke Gusovi, když jsme vcházeli do jídelny. „Příště přijďte najezený.“

Gus na mě vrhl tázavý pohled, ale když matka umístila doprostřed stolu proláklý nákyp, z něhož unikala podezřelá oranžová tekutina, ve tváři se mu zračilo pochopení kombinované s úděsem.

„Ahoj, Gusi,“ pozdravil ho táta, který se přibelhal dovnitř s hůlkou a sklenicí piva. Za ním cupitaly dvě Japonky, které vypadaly asi na sedmnáct.

„Tohle je Jumi a Noriko,“ oznámila máti a neurčitě mávla rukou, takže jsme stejně nevěděli, která je která.

Pronájem pokoje studentům absolvujícím intenzivní kurz angličtiny na jazykové škole kousek od pobřeží byl další způsob, jak si rodiče přivydělávali. Obvykle však mívali pouze jednoho podnájemníka. Od faktu, zda u nich student bydlel před kurzem, nebo po něm, se odvíjela jeho úroveň angličtiny a schopnost konverzovat u večeře. Máti nájemníkům vařila a zastávala názor, že bychom se měli u jídla bavit jako obvykle a oni se chytnou. Nebo taky ne. Podle toho, jak dívky mlčky stály a jen se usmívaly, se dalo soudit, že je studium teprve čeká.

Japonky se způsobně usadily vedle sebe na jednom konci stolu, Hannah s Tomem se přihrnuli celí uřícení a s kraťasy flekatými od trávy, kecli na svá místa a vrhli se po sklenicích s vodou.

„Ahoj, Tome,“ prohodila jsem.

Tom zvedl na pozdrav obočí nad okrajem sklenice. Tmavé vlasy mu trčely do všech stran.

Posadila jsem se naproti Gusovi a vyhrnula si rukávy džínové košile. Jumi s Noriko se mi okamžitě zadívaly na zavázané zápěstí.

„Mohla by sis to zakrýt, zlato?“ vyzvala mě máti, která právě vešla do místnosti s horou hrášku. „Vypadá to trochu jako citové vydírání. To je u jídla nevhodné.“

Otec ke mně zaletěl pohledem a natáhl se pro své polední pivo.

„Podle mě,“ opáčila jsem, „je zase nevhodné naznačovat, že šlo o něco jiného než nehodu, před mou dcerou –“

„Já jsem v pohodě,“ skočila mi do řeči Hannah. Prohlížela si nákyp uprostřed stolu a pak se na sebe s Tomem ušklíbli.

„… a před Tomem.“

„Já jsem v pohodě,“ prohlásil.

„A před Gusem.“

„Já jsem… v pohodě,“ hlesl Gus, odtrhl znepokojený pohled od nákypu a usmál se na mě.

„A před studentkami,“ střelila jsem očima k Noriko a Jumi.

„No,“ připustila máti s pohledem na dívky, „možná jo. Asi jsme neudělali ten nejlepší první dojem.“ Posadila se do čela stolu, prostřela si na klín lněný ubrousek a přitáhla si k sobě podnos s nákypem, za nímž se po stole táhl oranžový sliz, takže ubrus připomínal místo obzvlášť ohavného trestného činu. „Vzala jsem je na exkurzi po zahradě,“ vykládala a přitom zařízla nožem do propadlého těsta, „však víte, jak mívám ve zvyku. Ukazovala jsem jim zeleninu a bylinky, co si můžou samy natrhat, a přitom jsem narazila na další,“ odklonila se od Hannah a Toma a šeptem pronesla, „rostlinu marihuany!“ Nakládala přitom Gusovi na talíř hromadu žmolkovatého těsta spolu s mastnou šťávou a cucky masa a zcela ignorovala jeho posunky, že už stačí.

„My víme, co je marihuana, babi,“ prohlásila Hannah se spikleneckým pohledem na Toma, který se na ni zazubil, až se mu ve tvářích objevily dolíčky. „Je to tráva. Strejda Martin ji kouří.“

Máti přerušila nabírání a zděšeně zatěkala očima ke Gusovi a pak zpátky k Hannah.

„Je mi deset,“ dodala Hannah, jako by se tím vysvětlovala její světaznalost.

„Tak tohle je nevhodné,“ prohlásila máti, upustila servírovací lžíci do nákypu a nechala nás ostatní, ať se obsloužíme sami. Otočila se k tátovi. „Zlikvidoval jsi ty rostliny za stodolou?“

Otec přikývl. „Jsou na hnojišti, drahá.“

„Myslel, že si toho nevšimneme. Vážně bych si přála, aby s tím už dal pokoj,“ řekla máti na adresu mého bratra Martina, digitálního nomáda, který toho času žil ve sdíleném bytě na Bali. Brácha už od šestnácti pěstoval marijánku na různých skrytých místech kolem baráku, a když byl zrovna doma, často vysadil několik nových exemplářů. „Ne abys je zase pálil, miláčku,“ pokračovala matka. „Víš, jak to dopadlo minule.“

Tátovi zajiskřilo v očích. „Jo.“

„Úplně jsi zhulil tu sympatickou mladou dvojici z Perthu.“

Otci zacukal plnovous.

„Panebože, divím se, že nám nedali špatné hodnocení na TripAdvisoru!“ dodala máti.

„Já se divím, že vám nedali pět hvězdiček,“ podotkla jsem.

Máti překvapeně zvedla hlavu. „Dali.“

Gus zachytil můj pohled a já jsem si uvědomila, že matka měla pravdu. Skutečně to byl ten typ atraktivního muže ve stylu Paul Newman po čtyřicítce; asi to dělaly ty akvamarínové oči a lícní kosti. Bradu mu pokrývalo prošedivělé strniště a v bílém triku vynikalo jeho opálení. Na předloktí měl vybledlé modré tetování připomínající vlaštovku a kolem zápěstí několik provázkových náramků. V obličeji měl výraz, jako by se neustále na něco těšil, a jeho hustá světlá kštice vypadala, že si ji ráno prohrábl rukama a pak nechal vítr, ať se postará o zbytek.

„A co si ty studentky myslí o tom, že luxuješ Clinta?“ zeptala jsem se a odtrhla zrak od Guse dřív, než to mohlo začít působit divně.

Máti našpulila rty.

„Kdo je to Clint?“ zeptal se Gus.

„Babiččina lama alpaka,“ vysvětlila Hannah.

„Je to nalezenec,“ řekl Tom.

„A máti ho vysává,“ dodala jsem.

„Jemu se to líbí!“ ohradila se matka.

„Tobě se to líbí,“ opáčila jsem.

Máti vrhla na Guse rozpačitý pohled. „Změňme téma,“ odfrkla si a otočila se k mládeži. „Tome, zlato, na jakém filmu vaši momentálně pracujou?“

„Pořád na stejným,“ odpověděl Tom a způsobně odložil příbor, když na něj promluvil někdo dospělý. „Minulej týden museli Georgi Clooneymu napasovat nos.“

„Vážně?“ Máti se naklonila dopředu a oči jí zářily. Tomovi rodiče pracovali jako umělečtí maskéři v oddělení prostetického make-upu pro vysokorozpočtové filmy a máti milovala drby ze zákulisí, zvlášť pokud se týkaly pohledných herců mužského pohlaví. Tomovi rodiče vlastnili dům na konci ulice, ale jelikož trávili spoustu času pracovně v zámoří, Tom bydlel většinu roku na internátě. O víkendech pak často pobýval u nás.

„Máš povoleno tady přespat?“ zeptala jsem se, když zodpověděl všechny matčiny dotazy na to, jak se napasuje umělý nos, co si George dává k obědu a jestli je ještě pořád se svou ženou.

„Má zákaz,“ odpověděla Hannah za Toma.

„Cos provedl tentokrát?“ zeptala se máti.

„No jen se pochlub, cos provedl!“ přidal se Gus se zasvěceným pohledem.

Tom s Hannah se na sebe spiklenecky zazubili. Připomínali mi Martina a mě, když jsme byli malí; lítali jsme po zahradě, dokud nás nezavolali k večeři, u stolu jsme seděli se zablácenými koleny, hihňali se a schovávali jídlo do kapes, ponožek a školních penálů. Hannah Toma zbožňovala jako bráchu. Všichni jsme ho zbožňovali.

„Může jim to říct?“ zeptala se Hannah Guse.

Gus se usmál. „Jen do toho.“

Tomovi hrály v očích šibalské jiskřičky. „Víte, jak jsme minulej týden tábořili?“ zeptal se nás ostatních.

Všichni jsme přikyvovali a zkoumali, z jakého úhlu se pustit do nákypu na talíři.

„Takže poslední noc jsem se vkradl k panu Merlinovi do –“

„Tady mi můžeš říkat Gusi,“ řekl Gus s úsměvem.

Tom přikývl. „Vkradl jsem se uprostřed noci do Gusovy chatky a –“

„Přivázal mu k nohám postele kozu!“ vyhrkla Hannah.

„Kozu?!“ zeptala jsem se.

Hannah s Tomem se škodolibou radostí přikyvovali.

„Už jste se někdy probudili uprostřed noci, protože vám koza olizovala prsty u nohou?“ zeptal se Gus.

„Ano,“ odvětila máti a pustila se do svého nákypu.

Všichni jsme na ni zírali.

Zvedla hlavu. „No tak promiňte, že jsem si dovolila mít vlastní život, ještě než jste byli na světě!“

Otec obdivně hleděl na svou manželku, jako by to byla ta nejúžasnější bytost pod sluncem.

Rozesmála jsem se při pohledu na Gusův výraz a otočila jsem se k Tomovi. „A oni ti kvůli tomu zakázali vycházky?“

„Ne.“ Tom se zaculil.

„Po návratu do školy vyprovokoval celou třídu, aby Guse oslovovali pane Méééérline!“ Hannah to vyslovila tak, aby to připomínalo kozí mečení.

„Ke konci vyučování mi tak už říkali úplně všichni,“ pokračoval Gus. „Včetně školníka. Žáci po mně chtěli, ať probíráme méééétal nebo Freddieho Méééércuryho. Nebyli jsme schopní vůbec nic udělat.“

„Ale pak jste nám řekl, že budeme za trest nacvičovat pochodové méééélodie!“ zvolal Tom.

„A tehdy vpadl dovnitř pan učitel Franklin z vedlejší třídy a stěžoval si, že je rušíme při písemce z fyziky.“ Gus se zatvářil rozpačitě.

„A Tom se zeptal, jestli je to test na méééétrickou soustavu!“ vypískla Hannah.

„A proto nemám tenhle víkend vycházky.“ Tom se otočil ke Gusovi a smířlivě dodal: „Panu Franklinovi bysme kozu nikdy k posteli nepřivázali. Mělo by vám to lichotit.“

„Taky že jo!“ odvětil Gus s úsměvem.

„Kde jsi uprostřed noci sehnal kozu?“ zeptal se otec, který věčně bazíruje na detailech.

„Šlohli ji z ohrady na sousední farmě,“ odvětil Gus a káravě na Toma pohlédl.

„My jsme ji nešlohli,“ zaprotestoval Tom a zatvářil se poťouchle. „Bylo to dobrovolnéééé!“

Uprostřed našeho smíchu se ozvalo třísknutí vstupních dveří.

„Propáníčka, Sasha je doma,“ vyhrkla máti. „To se to rande asi moc nevydařilo.“

Sasha je moje mnohem mladší sestra, která se před dvěma lety odstěhovala z Londýna zpátky domů, aby si našetřila na byt. Bydlí ve svém starém pokojíčku, příležitostně pomáhá kolem domu a převzala matčino místo recepční u místního veterináře, i když sotva rozezná pudla od papouška. Sasha ve svých devětadvaceti letech stále nenašla toho pravého, ale neúnavně hledá. Tinder se stal nedílnou součástí její každodenní rutiny. Jako čištění zubů.

„MAMI!“ zahulákala Sasha odněkud z domu. „MAMI!“ Objevila se ve dveřích jídelny a útlá postavička se jí třásla zuřivostí.

„Ahoj, broučku. Rande se nevyvedlo?“ zeptala se matka.

„Co bys řekla?!“ odsekla Sasha a v zelených očích pod blonďatou ofinou jí blýskalo.

„Zdá se, že ne, zlato,“ odvětil otec a napil se piva, takže se mu na bílém kníru udělal další bílý knír.

„A proč myslíte, že k tomu došlo?“ Sasha si prudce založila ruce v bok, až se jí rozcinkaly náramky.

Máti zamrkala. „My nevíme, zlato.“

„Dobře, tak já vám to vylíčím,“ vyštěkla Sasha. Aniž by vzala na vědomí přítomnost Guse a studentek, začala pochodovat po místnosti. „Sedíme na zahrádce před kavárnou, pijeme kafe, on vypadá sympaticky a já si říkám konečně! Není to úplnej pošuk jako ten poslední, co se namazal, ukradl ženský u vedlejšího stolu z talíře indickou placku a pak si ode mě musel půjčit na autobus, ani jako ten předtím, kterej bydlel v domě s pečovatelskou službou a jeho opatrovník čekal celou dobu venku.“

Gus na mě pohlédl a já jsem se ze všech sil snažila udržet vážnou tvář.

„A začali jsme se bavit o tom, že bychom si kromě kafe možná dali i jídlo. Já jsem si vybrala salát se sýrem halloumi, a on na to, že se mu to taky zamlouvá, že se snaží jíst míň masa, a zrovna jsme si chtěli objednat, když vtom mu přišlo oznámení o nové zprávě na facebooku, takže říká, že se musí podívat, jestli to není od jeho bejvalky, která mu má vrátit klíče a s kterou se rozešel, protože její matka neustále do všeho zasahovala a ta jeho holka nedokázala udělat žádný rozhodnutí, dokud se s ní neporadila. Takže jsem samozřejmě řekla: No jasně, koukni se!, aby to vypadalo, že jsem v pohodě, a tak tam sedím a… on se tam podíval.“ Sasha přestala pochodovat a probodla matku zuřivým pohledem, hruď se jí prudce zvedala a klesala.

Noriko s Jumi klopily oči do klína.

Gus si srovnal příbor.

Tom a Hannah na ni civěli.

Otec se tvářil nepřítomně. Možná v duchu rozebíral bližší detaily velké kozí loupeže.

Máti zamrkala. „Pokračuj, zlato.“

„Zatvářil se dost divně a já jsem si říkala: No výborně – další týpek s expřítelkyní, která není úplně ex. Pak mi ukázal telefon a zeptal se: Není tohle tvoje máma?“

Matka zrudla jako pivoňka.

„TYS POSLALA ŽÁDOST O PŘÁTELSTVÍ CHLÁPKOVI, S KTERÝM JSEM BYLA NA RANDE! PŘÍMO BĚHEM TOHO RANDE!“

„To ne!“ zalapala máti po dechu. „Myslím… myslím, že to on požádal o přátelství mě!“

Sashe vyletělo obočí. „OBĚ VÍME, ŽE TO NENÍ VŮBEC PRAVDA!“ Vytáhla židli vedle Hannah a zprudka se posadila. „Skončím jako osamělá čtyřicítka a budu muset trávit každej víkend tady s váma jako ten největší zoufalec!“ Střelila ke mně pohledem. „Promiň.“

Zčervenala jsem a pohlédla směrem ke Gusovi, který se na mě soucitně usmál.

„Mimochodem,“ dodala Sasha a přitáhla si k sobě misku s hráškem. „Potkala jsem ve vesnici Jeffreyho a ptal se mě, jestli bys nemohla pohlídat starýho trpasličího koně, než mu najde domov. Jmenuje se Pedro. Nebo Pepe nebo tak něco.“

„Ten mizera!“ zvolala máti. „Vyřiď mu, že ne. Máme tady už dost zatoulanců a zaběhlíků.“

„Já jsem už ale řekla, že jo. Je v předsíni.“

Hannah s Tomem se ke mně otočili s prosebným pohledem – jednak chtěli vidět starého trpasličího koně a jednak se toužili vyhnout nákypu.

„Mazejte,“ řekla jsem a oni se vyřítili ven.

Gus se ke mně naklonil. „V předsíni?“

„Jo. Kde jinde mít trpasličího koně jménem Pedro nebo Pepe?“ opáčila jsem a Gus se uchechtl.

„Panebože,“ zanaříkala Sasha a hodila lžíci do mísy s hráškem, který se rozletěl všude kolem. „Už nikdy ti neřeknu jméno nikoho, s kým půjdu na rande. Chováš se jako úchylnej slídil.“

„Jenom jsem se snažila si o tom mládenci něco málo zjistit,“ řekla máti s radostí, že se se svým nejmladším a nejlabilnějším dítětem zase baví civilizovaným tónem. „Jako každá normální matka, jejíž dcera si vyrazí s úplně cizím chlapem, co může mít v botě lopatku a chloroform.“

Gus se málem udusil hráškem.

„NORMÁLNÍ?“ zahřímala opět Sasha, až sebou Noriko s Jumi trhly. „OZNAČILA SES NA FOTCE, KDE JE VYFOCENEJ NA ROZLUČCE SE SVOBODOU NA MALTĚ!“

Máti zrudla a úkosem pohlédla na Guse. „Víš, já vždycky říkám, že měřítkem muže je, jak se chová v krizi.“ Výhrůžně zvedla bradu. „Jak zareagoval? Kladně nebo…?“

„MY JSME TO HALLOUMI VŮBEC NEMĚLI!“

*

„Vypadají sympaticky,“ zhodnotila jsem Jumi a Noriko, které hodnou chvíli posunovaly matčin nákyp po talíři, aniž by pozřely jediné sousto, načež se zdvořile omluvily od stolu a vrátily se s archy krásného silného papíru. Teď u venkovního stolu učily tátu, Toma a Hannah skládat origami, zatímco starý trpasličí kůň Pepe nebo Pedro (z něhož se nakonec vyklubal zakrslý osel Pablo) vedle nich přežvykoval trávu. Gus odcházel se zapocenou plastovou krabičkou se zbytky nákypu a chabým úsměvem plným vděčnosti a já s matkou jsme se pustily do nádobí. „Ale proč dvě?“

„Jsou velice pořádné, velice tiché a zaberou hrozně málo místa,“ vysvětlila máti a podala mi hrnec pokrytý mydlinkami, abych ho utřela, a já jsem jí ho vrátila zpátky k opláchnutí. „Zaplatily předem, takže jsem mohla nechat opravit dláždění kolem bazénu. Což mi připomíná, že jsem je ubytovala ve tvém pokoji, protože je větší. Přestěhovala jsem ti věci do studentského pokoje. Doufám, že ti to nevadí.“

„Ovšemže ne,“ řekla jsem a vrátila jí další hrnec, aby ho opláchla, což matka beze slova učinila a podala mi ho zpátky.

„Až přijdou ty peníze, můžu přispět na opravy domu,“ řekla jsem.

„Nic takového. Ty peníze máš na zajištění vlastní budoucnosti.“

„Ale –“

„O tom nechci vůbec slyšet.“

„Já –“

„V žádném případě, milá zlatá. Na to zapomeň. Nám se tady s jurtami a studenty daří dobře. Nic nepotřebujeme.“

Už poznám, kdy je lepší ustoupit, a tak jsem radši utřela ten hrnec.

„Myslím, že bys měla uvažovat o investicích,“ pokračovala a podala mi další mydlinkový talíř, který jsem jí obratem vrátila. „Obligace a reality a tak podobně. Musíš být rozumná. To je nejdůležitější. Člověk snadno propadne dojmu, že je bohatý, když dostane tak velkou sumu, jenže peníze se rozkutálejí a najednou nevíš, kam se to všechno podělo. A co škola?“ zeptala se matka, čímž myslela Tomovu střední školu vzadu za humny, kde měla Hannah od září studovat. „Paní Pottsová říkala, žes ještě nepotvrdila, jestli tam Hannah nastoupí.“

„Ne.“

„Je to ale už za pět měsíců!“

„Já vím.“

*