AFRICKÝ

SAMURAJ

Přeložil David Petrů

THE AFRICAN SAMURAI

Copyright © 2023 by Craig Shreve

By arrangement with Westwood Creative Artists Ltd.

All Rights Reserved.

Translation © 2024 by David Petrů

ISBN 978-80-249-5475-2

Obsah

- OSOBY

- I

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- II

- 8

- 9

- 10

- 11

- 12

- 13

- 14

- 15

- 16

- 17

- 18

- 19

- 20

- 21

- 22

- 23

- 24

- III

- 25

- 26

- 27

- 28

- 29

- 30

- 31

- 32

- IV

- 33

- 34

- POZNÁMKA AUTORA

- PODĚKOVÁNÍ

Ryanu Swayzemu, kterému by se hrozně líbilo,

jak tahle knížka vznikla.

OSOBY

Poznámka ohledně jmen: Některé klíčové postavy tohoto příběhu v průběhu života několikrát změnily jméno. V zájmu přehlednosti jsem se rozhodl používat ta jména, která jsou historicky nejvíce zažitá, přestože dané osoby si v době popisovaných událostí ve skutečnosti říkaly jinak.

AFRICKÝ SAMURAJ

Jasuke: Východoafričan, který jako chlapec upadl do otroctví. Jeho původní jméno není známo. Stejně tak se neví, kde přesně se narodil, ale existují domněnky, že pocházel z mosambického kmene Makua.

PRVNÍ VELKÝ SJEDNOTITEL JAPONSKA

Nobunaga Oda: Daimjó, který je považován za historicky prvního z takzvaných tří velkých sjednotitelů Japonska. Nobunaga byl původně daimjóem provincie Owari, ale později ovládl většinu středního Japonska.

JEZUITÉ

Alessandro Valignano: Italský kněz a jezuitský misionář, jemuž byl propůjčen titul Vizitátor pro Východní Indii, což znamenalo, že se v oblasti Východní Indie a Dálného východu těšil v rámci církve druhému nejvyššímu postavení po papeži.

Bratr Ambrosius: Jezuitský misionář v oblasti Nagasaki.

Bratr Organtino: Jezuitský misionář dlouhodobě žijící v Japonsku, jeden z prvních vyslanců církve, kteří do této země dorazili, a jeden z několika málo kněží, jimž bylo dovoleno v Japonsku zůstat i poté, co byl celý jejich řád později vypovězen.

GENERÁLOVÉ

Micuhide Akeči: Nejprve samuraj klanu Saitó, později ochránce potulného šóguna Jošiakiho Ašikagy, od něhož přešel do služby k Nobunagovi.

Hidejoši Tojotomi: Původem rolník, jehož Nobunaga Oda vyzdvihl až na nejvyšší post. Druhý z takzvaných tří velkých sjednotitelů Japonska.

Iejasu Tokugawa: Daimjó provincie Mikawa a Nobunagův nejspolehlivější spojenec. Poslední z takzvaných tří velkých sjednotitelů Japonska.

SAMURAJOVÉ Z TĚLESNÉ STRÁŽE NOBUNAGY ODY

Džingoró: Bratr Ogury.

Ogura: Bratr Džingoróa.

Ranmaru: Mladý samuraj a Nobunagův nejbližší strážce.

VE SLUŽBÁCH NOBUNAGY ODY

Hidemicu: Zeť Micuhideho Akečiho a jeho nejvěrnější poručík.

Masahide: Věrný samuraj ve službách otce Nobunagy Ody. Masahide spáchal seppuku, aby se pokusil obrátit Nobunagu na správnou cestu. Nobunaga nechal na jeho počest postavit v Azuči svatyni.

Tomiko: Služebnice v domě Nobunagy Ody.

DAIMJÓOVÉ

Harunobu Arima: Obléhaný daimjó, který hostil Valignana po jeho příjezdu do Kučinocu.

Hideharu Hatano: Vůdce klanu Hatano a majitel hradu Jakami.

Sumitada Ómura: První daimjó, který přijal křesťanství.

Kacujori Takeda: Daimjó klanu Takeda po smrti Šingena Takedy.

Šingen Takeda: Legendární „Tygr z Kaie“, proslulý vojevůdce a mnohaletý Nobunagův sok.

KLANY

Móri: Mocný klan ovládající velkou část západního Japonska.

Oda: Tradičně menší klan, dokud z něj mladý Nobunaga díky nepřetržitému sledu vítězství nevybudoval jeden z nejsilnějších v Japonsku.

Takeda: Klan dlouhodobě soupeřící s klanem Oda, dříve mocný, ale po smrti svého legendárního vůdce Šingena Takedy značně oslabený.

OSTATNÍ POSTAVY

Ikkó-ikki: Volně organizované skupiny rozptýlené po celé zemi, spjaté příslušností k jisté buddhistické sektě. Představovaly hospodářskou, politickou a vojenskou výzvu pro Nobunagu i ostatní daimjóy.

Murakami: Rod pirátů, který v období Sengoku ovládal Vnitřní moře a jehož se obávali mnozí daimjóové.

Všechny výše uvedené postavy, s výjimkou Tomiko, skutečně žily. Veškeré ostatní postavy jsou smyšlené.

I

Otrok a daimjó

Připrav misku lahodného čaje; rozlož dřevěné uhlí tak, aby ohřálo vodu; naaranžuj květiny stejně, jako rostou na louce; v létě vytvoř dojem chládku, v zimě tepla; přichystej vše s předstihem; počítej s možností deště; a vezmi v úvahu veškeré potřeby svých společníků. To je celé tajemství.

— Rikjú Sen, čajový mistr

1

Domov je spíš sen než vzpomínka, to slovo pro mě ztratilo význam.

I ty zlomky, jež jsem si hýčkal, mi připadaly cizí a vzdálené, jako události z jiného života. Ze života člověka, kterého neodvedli pryč a který nepřišel o veškerá pouta se svým rodištěm. A přece se občas vynořila vzpomínka tak jasná, až to zabolelo.

Když jsem byl malý, vydala se moje rodina s několika dalšími z kmene na dlouhou pouť z naší vesnice ve stínu hory Namuli až k pobřeží. Bylo to v pozdní části roku, v období kladení vajec. Utábořili jsme se na kraji pláže a v noci sledovali, jak želvy vylézají na břeh. Byly jich spousty, s pevnými, tmavými krunýři a měkkými, kropenatými břichy. Pohybovaly se každá zvlášť, a přece jakoby všechny v jakési zvláštní souhře. Ploutvemi vyhrabaly prohlubně v písku a potom na nich ležely. Zapamatovali jsme si ta místa a šli spát.

Ráno, když želvy odplavaly, jsme vykopali vejce, ale vzali jsme jich jen tolik, kolik jsme potřebovali. Uložili jsme je do košů a opatrně je donesli zpátky do vesnice. Zhruba o dva měsíce později jsme tu dlouhou cestu na pláž podnikli znovu. Utábořili jsme se na témže místě jako prve. Za svitu úplňku začal písek ožívat a narůstaly na něm hrbolky. Tuhle vykoukl jeden maličký zoban, tamhle další, pak jich bylo deset, sto. Bezpočet želviček plazících se k nekonečné zpěněné zelené dálavě, kam je přitahovalo cosi, co člověk nikdy nemůže pochopit. Namlouval jsem si, že do moře lezou najít své mámy, shledat se s nimi.

Z první cesty k moři jsme přinesli potravu. Z druhé poznání, proč je důležité co možná nejvíc vajec nechat na místě, vzít si jen tolik, kolik skutečně potřebujeme. Pamatuji si mámin hlas, ale její tvář, ani tu tátovu, ne. Vybavují se mi lekce čtení a psaní pod mangovníkem. Práce s ostatními kluky v dole, kde jsme ze stěn sluje odsekávali rudu. Naše společné dovádění na loukách nebo jak jsme na hliněné ulici hráli s malými oblázky mankalu. Slavnosti s bubny, maskami a pestrobarevnými oděvy, vzrušení při návštěvě cizinců ze vzdálených krajů a při pohledu na zboží, které s sebou přinesli. A vybavují se mi ty želvy – jak se vyhrabávaly z písku a plazily se k moři.

To jsem byl naposledy svobodný.

„Nemusíš mi pořád stát za zadkem, na lodi jsou jenom naši muži.“

Otec Valignano při těch slovech nezvedl hlavu od práce. Ve slunečních paprscích pronikajících světlíkem působil jezuita staře, stíny zdůrazňovaly vrásky na jeho tvářích a čele, prohlubovaly mu kruhy pod očima. Hlava s krátkými prošedivělými vlasy se mu kývala do proudu bledého světla a zase z něj. Stejně prošedivělou měl i úzkou, pěstěnou bradku, která mu sahala skoro až na papír, na nějž právě cosi škrábal. Ruku však dosud držel pevně, přesnými pohyby namáčel brk a svižně, ale pečlivě ho vedl po stránce. Z jeho hlasu jako vždy zaznívala jistota člověka zvyklého poroučet.

„Mám za úkol chránit vás přede všemi. Nejen před cizími muži,“ namítl jsem.

„To našim společníkům tak nedůvěřuješ?“

„Tělesná stráž, která spoléhá na důvěru, často ve svém poslání selže.“

„Teď to zkus japonsky.“

Valignano nadále seděl s hlavou skloněnou nad stolem. Zaváhal jsem, hledal slova. S japonštinou a japonskými dějinami jsem se seznamoval už řadu měsíců, jak před touto plavbou, tak během dlouhých dní na palubě, ale přechod z portugalštiny mi stále činil potíže. Po chvíli jsem větu zopakoval japonsky. Valignano souhlasně přikývl, opravil několik drobností a dál pokračoval tímto jazykem, který byl nový pro nás oba.

„Co kdyby sis na chvíli zašel nahoru na vzduch?“ navrhl mi a mávl ke dveřím.

„Dobře víte, že moře nemám v lásce,“ opáčil jsem.

„Ano. Na tak obrovského chlapa se bojíš spousty věcí.“

„Člověk, který postrádá strach, postrádá i opatrnost.“

„Člověk, který se bojí příliš, postrádá víru. Musíš důvěřovat Bohu, můj synu. Kdo je pevný ve své víře, kráčí po tomto světě nedotčený. Bez bázně.“

Přijal jsem tu výtku mlčky. Od jezuitů jsem se toho hodně naučil. Dokázal jsem recitovat dlouhé pasáže z jejich Bible jak portugalsky, tak latinsky, a nyní čím dál lépe i japonsky. Víru kněží jsem obdivoval a nepochyboval jsem, že je upřímná, jistá část mého já mi však stále bránila v tom, abych se jí plně oddal také. Zdálo se mi, že člověk, který vyzývá Boha, ať bojuje za něj, brzy sám bojovat zapomene. Víra mi připadala jako privilegium, které si mohou dovolit jen ti chránění a bezpečně zajištění. Já bych na svou obranu vždy volil spíš meč než krucifix.

A ačkoli to Valignano nikdy neřekl nahlas, měl jsem pocit, že moji volbu schvaluje.

Teď kněz zvedl své ocelově modré oči od práce; nedostatkem trpělivosti byl koneckonců proslulý.

„Brzy dorazíme do přístavu a tam mi můžeš postávat za zády a kabonit se v jednom kuse.“

Uvědomil jsem si, že se skutečně mračím, hned jsem přestal a usmál se. Uklonil jsem se mu a zamířil ze dveří, ve kterých jsem se musel sehnout.

Na téhle lodi, při plavbě do Japonska, jsem oslavil své čtyřiadvacáté narozeniny. Rodnou vesnici jsem viděl naposledy před dvanácti lety a dávno jsem se vzdal naděje, že ji někdy spatřím znovu. Už jsem prožil stejně dlouho mimo ni jako v ní. Dvanáct let svobodný v Africe; dvanáct let jako otrok v Indii, Portugalsku, Číně, prodán žoldnéřům, vojsku, církvi. Polovinu života se svými rodiči, polovinu mezi cizími lidmi. Polovinu jako dítě, polovinu jako voják.

Na palubě jsem to nesnášel, ale stejně jsem tam teď vyšplhal. V uplynulých týdnech jsem bedlivě pozoroval kapitána a víceméně jsem pochopil, jak používá své pomůcky a provádí výpočty, pořád mi však nebylo jasné, jak někdo dokáže navigovat, když všude kolem sebe má jen vodu. Pokoušel jsem se číst ve hvězdách, jako jsem to občas viděl dělat kapitána, ale zřejmě jsem pro to neměl nadání. Což mě hnětlo. Pokud šlo o zbraně a strategie žoldnéřů nebo knihy a jazyky kněží, učil jsem se velice rychle, moře pro mne však zůstávalo velkou neznámou.

Postavil jsem se k zábradlí na závětrné straně a pohledu na mořskou hladinu jsem se vyhnul tím, že jsem sledoval pleskající plachty. Hrstka mužů zápolila s lany a uzly, zatímco jiní drbali nánosy soli z prken přední paluby. Všechny paluby, stěžně a vůbec celá loď byly zčernalé smůlou a jiskřivá bílá skvrna od mořské vody dokládala, jak daleko vlny předešlého dne dosahovaly.

Většina mužů byla v podpalubí, a ačkoli mě při několika příležitostech vyzvali, ať se k nim přidám, důvěřovali mi ještě méně než já jim. Sedával jsem s nimi, zatímco vyprávěli všelijaké historky, a párkrát jsem si proti někomu vsadil, když hráli v kostky, ale bylo mou povinností zůstávat neustále ve střehu, proto jsem s nimi nepil, a to jim připadalo podezřelé. Navíc nálada na lodi dospěla do bodu, kdy násilí bublalo těsně pod povrchem, a stačila sebemenší hádka nebo i ta nejnepatrnější drobnost, aby propuklo naplno. Valignano se na své cestě do Japonska potřeboval zastavit v Indii a v Číně, a přestože jsme časem měnili plavidla i posádky, tito muži už byli na moři téměř měsíc bez přestávky. Netoužil jsem hrát roli usmiřovatele a na jejich stížnosti jsem nebyl zvědavý. I jejich těsné kajuty a okoralý proviant působily jako přepych ve srovnání s tím, co jsem v minulosti zažil na lodích já.

Jeden námořník s huňatým plnovousem a patrně notně opilý právě spílal jinému, kterému upadla bedna a rozštípla se. Z otvoru se na zasolenou palubu pod jejich nohama rozvinulo sytě barevné čínské hedvábí.

V nákladovém prostoru pod námi se nacházelo neuvěřitelné množství beden s Biblemi, krucifixy a evropskými tkaninami, šperky a dalšími cennostmi. Většina však obsahovala zbraně. Spousty a spousty beden byly naplněné doutnákovými pistolemi a dlouhými puškami a kromě nich tu byl Valignanův největší poklad: tři mohutná nová děla schopná strhnout hradbu pevnosti nebo pokosit celou řadu kavalérie.

Tyto zbraně hodlal nabídnout Japoncům – pokud budou dostatečně zbožní. Pokud jezuitům vyjdou vstříc s výstavbou kostelů. Pokud dovolí, aby jezuité učili jejich syny a dcery svému náboženství. Pokud konvertují a přikážou svým klanům, ať tak učiní také. Potom budou mít mocné evropské zbraně pro boj proti svým rivalům a Valignano získá na Dálném východě pevnou základnu. Zbraně výměnou za duše.

Některé části jezuitského náboženství mi pořád nedávaly úplný smysl, ale obchodu jsem rozuměl velmi dobře. Jezuité mě získali darem. V jejich školách jsem se naučil číst a psát, stejně jako vše o dějinách bílých lidí a jejich náboženství.

Když přísný jezuitský kněz, který mě získal jako první, uslyšel moje jméno, znechuceně mlaskl a překřtil mě. Dal mi jméno po synu Abrahámově. Vyprávěli mi příběh o tom, jak Bůh řekl Abrahámovi, ať na důkaz své víry zabije svého syna. Jak Abrahám postavil oltář, syna k němu přivázal a naostřil si nůž, ale Bůh mu řekl, ať zadrží. Že už je takto spokojen.

Portugalci mě pojmenovali nanejvýš příhodně. Izák. Člověk, který má být obětován. Nabídnut jako dar.

2

První pohled na Japonsko mě zklamal. Zakotvili jsme v Nagasaki v provincii Hizen, kde si portugalští kupci vybudovali výnosnou základnu. Očekával jsem rušné přístavní město, ale nad zálivem se držela hustá mlha, takže kromě dřevěného přístaviště zatočeného do oblouku nebylo prakticky nic k rozeznání. V přístavu se sice vykládalo zboží, ale kdovíjak čilý ruch tu nepanoval – většinu plavidel tvořily menší čluny s pytli rýže nebo koši hrušek a jablek. Muži v tmavém volném oblečení ladně balancovali na okrajích svých loděk a zvedali náklad na molo nebo stáli na zádi a pomocí dlouhých bidel naváděli čluny ke břehu.

Jakmile kapitán ohlásil zemi na obzoru, posádka se začala hrnout na palubu a ta byla za pár okamžiků plná námořníků. Rozmrzelost posledního týdne zmizela, objevily se úsměvy a zněl jásot. Otec Valignano vedle mě si téměř neslyšně odfrkl. Pohlédl jsem směrem, kterým se díval. Od přístaviště právě odrážel člun, v němž stál muž v důvěrně známém černém rouchu. Valignano dlouho neváhal.

„Spusťte kotvu tady, kapitáne,“ přikázal tiše. „A připravte se na uvítání návštěvníka.“

Kapitán vyštěkl rozkazy. Muži sborově zamručeli, ale hbitě se pustili do práce.

Valignano sledoval blížící se člun, jako by se bál, že jakmile z něj spustí zrak, plavidlo zamíří jinam. Když člun přirazil k boku lodi, námořníci pomohli návštěvníkovi na palubu. Kněz před sebou sepjal ruce a sklonil hlavu.

„Dobrý den, bratře Ambrosie.“

„Vítejte, otče Valignano, je požehnáním vidět, že vaše plavba proběhla úspěšně. Je nám ctí přivítat tak váženého hosta z Říma.“

„Takovou ctí, že mne vítáte raději tady než na břehu.“

Kněz ztuhl, jako by dostal políček, ale neřekl ani slovo a hlavu dál držel skloněnou. Valignano si povzdechl. Zavřel oči a krátce si promnul kořen nosu. Když znovu promluvil, nijak se nesnažil skrývat netrpělivost.

„Dobrá tedy. Kapitáne, budeme potřebovat vaši kajutu.“

Jakmile jsme se uchýlili do kapitánovy kajuty, bratr Ambrosius se na mě dlouze zahleděl. Byl jsem na to zvyklý. Moje pleť je černá i ve srovnání s většinou Afričanů, tak černá, až se sama od sebe leskne. Vlasy, které jsem míval oholené, během plavby znovu narostly a teď mi ve spletených copáncích sahaly téměř k límci. Vestoje jsem byl o hlavu vyšší než většina Evropanů a díky výcviku jsem měl široká ramena a tělo natolik svalnaté, že to bylo patrné i přes rozevláté kalhoty a volnou bavlněnou halenu, které jsem měl na sobě. Palubní meč u mého boku ještě posiloval celkový hrozivý dojem – jeho čepel i jílec byly načerněné, aby při dlouhé plavbě přes oceán netrpěly slanou vodou a aby meč vytasený za tmy neprozradil svého nositele odlesky.

Nový kněz stál poněkud nejistě, jeho nohy zjevně nebyly zvyklé na houpání ani v takto mělkých vodách, ale své nepohodlí dobře skrýval. Hnědé, udržované vlasy se mu pod ušima vlnily a krátké strniště nedokázalo zamaskovat podezřelou jizvu táhnoucí se po levé straně brady.

Většina kněží, s nimiž jsem se doposud setkal, se dala rozdělit do dvou kategorií – byli to buď růžolící učenci s hebkou pletí a kulatými tvářemi, kteří se na své poslání připravovali mnoha lety studia, anebo hubení, opálení muži s pronikavýma očima, zocelení životem dlouho předtím, než se přidali k církvi. Tento se řadil do druhé kategorie. Stejně jako Valignano. Proslýchalo se, že Valignano v mládí při jakési pouliční rvačce ubodal člověka, a ačkoli se podobné zkazky nikdy nedaly ověřit, rozhodně jsem je nebral na lehkou váhu. Někteří byli pro víru zrozeni. Jiní k ní přešli z mnohem stinnějších oblastí života.

Na rozdíl od většiny kněží, kteří měli ve zvyku zkřížit ruce před sebou a zastrčit každou do protějšího rukávu, je Ambrosius svěsil podél těla a nechal dlaně volně vystavené. Valignano mu v kapitánově kajutě nenabídl žádné pohoštění a kněz byl dostatečně moudrý na to, aby to bral jako varování.

„Máte za sebou dlouhou plavbu, otče. Nebudu vás zdržovat tradičními zdvořilostmi. Přišel jsem vás požádat, abyste svou cestu ještě o jeden den prodloužil.“

„Nastaly ve městě nějaké potíže?“

„Ne, otče. Nejde o nic vážného.“

Valignano se otočil k řadě světlíků za kapitánovým stolem a vyhlédl ven na tiše pleskající vlny. Bratr Ambrosius pokračoval.

„Pánem této oblasti je jistý Sumitada Ómura. Nestaví se proti naší přítomnosti, ale máme pocit, že by k církvi mohl být… vstřícnější. Z misie v Kučinocu se nám doneslo, že tamní pán by s námi spolupracoval ochotněji.“

Sledoval jsem otce Valignana, ale nedal na sobě nic znát. Byl prvním vysoko postaveným knězem jezuitského řádu, který k japonským břehům zavítal. Jeho titul Vizitátor pro Východní Indii a mu propůjčoval plnou moc nad veškerými záležitostmi církve ve Východní Indii a na Dálném východě. Vzhledem k tomu, že každá zpráva by do Říma putovala zhruba rok a stejně dlouho by trvalo, než by z Říma přišla odpověď, byl Valignano pro tuto oblast v podstatě papežem. Každý pán, jehož by se stal hostem, by tudíž ohromně posílil své postavení a věhlas. Kněz byl natolik rozumný, že na tuto skutečnost otevřeně neupozornil, protože by to mohlo vypadat, že se snaží Valignanovi zalichotit. Vizitátor měl vskutku nemalé ego, ale za ty měsíce, během nichž jsem ho postupně poznával, jsem ani jednou nebyl svědkem toho, že by své osobní zájmy stavěl nad ty církevní. Byl bezvýhradně oddán své misi. Znal jsem ho už dost dobře na to, abych předem odhadl, jak bude znít jeho další dotaz.

„A tenhle Sumitada, nedotkne se ho taková přezíravost?“

„Nepochybně ano. Ale nic proti nám nepodnikne. Moratorium na obchod mezi Čínou a Japonskem zůstává v platnosti, což je pro nás nadále velmi výnosné. Každý druhý měsíc připlouvá jedna z našich lodí se zbožím z Číny a nakládá zde japonské zboží určené pro Macau, odkud putuje na čínské trhy. Sumitada nebude kvůli odvetě riskovat, že o tento obchod přijde.“

„A vztahy mezi Nagasaki a Kučinocu?“

„Výrazně je to neovlivní. Rozhodně ne natolik, aby to vyvolalo nějakou další… nestabilitu.“

„Takže Japonsko zůstává rozdělené.“

„Ano, ale méně, než když jste obdržel naši poslední zprávu.“

„Povídej.“

Změna tématu značila, že záležitost je rozhodnuta. Posádku jistě představa dalšího dne na moři nepotěší, stejně jako nepotěšila mne, ale Valignano neměl ve zvyku konzultovat svá rozhodnutí s ostatními ani si nechat cokoli rozmluvit. Námořníci už snili o souši, pohodlných postelích a čerstvé stravě, ale tyto touhy pro Valignana nic neznamenaly.

Odvrátil zrak od světlíku a pokynul k hrubé mapě Japonska rozložené na kapitánově stole. Ambrosius si odkašlal a přistoupil ke stolu z opačné strany.

„Nejvýznačnějším z daimjóů je stále Nobunaga Oda, který upevnil svou moc nad středním Japonskem. U Nagašina porazil jezdectvo Takedů, a přestože se Kacujori Takeda raději stáhl, než aby se vzdal, klan je příliš oslabený na to, aby v oblasti mohl hrát významnější roli. Nobunaga nadále obléhá chrám Išijama Hongandži, ale válčící mniši už se jistě dlouho neudrží…“

Bratr Ambrosius během svého výkladu ukazoval jednotlivá místa na mapě a já se ho toužil vyptat na taktiku, velikost vojska a zbraně, ale věděl jsem, že Valignano by nestrpěl, abych promluvil bez vyzvání. O Nobunagovi už jsem slyšel: tento vůdce klanu Oda před několika lety svrhl šóguna a dal ostatním daimjóům – lenním pánům, kteří vládli jednotlivým japonským provinciím – na srozuměnou, že si je hodlá všechny podrobit. Posledních sto let bylo Japonsko roztříštěné a každý místní vládce sváděl jaro co jaro nové boje se svými sousedy o to, zda dokáže obhájit, nebo dokonce rozšířit své území. Nobunaga chtěl Japonsko znovu sjednotit pod jediným vůdcem bez ohledu na to, kolik síly k tomu bude zapotřebí. Mnohaletá spojenectví se rozpadala a vytvářela se nová, jak slabší páni hledali ochranu ve sdružení s těmi mocnějšími a ti mocní usilovali o sjednocení Japonska pod svým vlastním praporem. Spolkl jsem všechny otázky a poslouchal, aby mi ani slůvko neuniklo.

„V provincii Iga trvá odpor. Říká se, že Igu nikdy nikdo nedobyl ani nedobude, ale Nobunaga tam nepochybně brzy zaměří svoji pozornost. Jeho syn Nobutada tam utrpěl porážku, přestože měl početní převahu, a Nobunaga nenechá takovou potupu bez odezvy,“ vysvětloval bratr Ambrosius. „Klan Takeda, přestože je notně oslabený, stále drží oblast kolem hory Fudži, a pokud chce Nobunaga vládnout celému Japonsku, musí si podrobit i Fudži.“

Valignano namířil prst na mě a šokovaný Ambrosius ztichl. „Tak mluv,“ přikázal Valignano.

„Nic jsem neřekl,“ namítl jsem chabě.

„No právě. Za tu dobu, co spolu cestujeme, už poznám, kdy tě svrbí jazyk. A unavuje mě předstírat, že to nevidím. Mluv.“

„Bratře Ambrosie,“ spustil jsem a nevšímal si drobného úsměšku, který se mu mihl tváří, ani zjevného znechucení ze skutečnosti, že mi Valignano dovolil ho oslovit, „jaký má hora Fudži význam? Nepřipadá mi nijak strategicky umístěná.“

Ambrosius zaťal zuby, ale odpověděl.

„Hora Fudži nemá žádnou strategickou hodnotu, ale má nesmírný význam kulturní. Je pro lid důležitá jako symbol.“

„Potom si Nobunaga netouží lid čistě jen podmanit,“ přemítal jsem nahlas, „chce, aby jeho vládu přijali z vlastní vůle.“

Bratr Ambrosius přešel moji poznámku bez komentáře a pokračoval.

„Nobunagovi už k jeho cíli, ke sjednocení Japonska, nechybí mnoho. Ovládl klíčová města Kjóto a Sakai. V nejbližších měsících pravděpodobně vytáhne proti Ize, a pokud tam uspěje, pokusí se následně nadobro skoncovat s klanem Takeda.“

Odmlčel se a vzhlédl od mapy. Mávl nad ní rukou, jako by ani nemělo smysl ji studovat, protože se beztak pořád mění.

„Jedinou skutečnou překážku teď představuje klan Móri na západě. Nikdo jiný není dost silný, organizovaný a bohatý na to, aby dokázal klást výrazný odpor. Válka mezi klany Oda a Móri je nevyhnutelná. Když Nobunaga zvítězí tam, už mu v cestě ke sjednocení Japonska nebude stát nic.“

Otec Valignano nevzrušeně hleděl na mapu a při Ambrosiově výkladu nehnul ani brvou, ale já věděl, že všechno vstřebává stejně pozorně jako já, hodnotí situaci a přemýšlí, jaké příležitosti z toho plynou pro církev.

„Jak se staví k naší misi?“

Kněz krátce pohlédl na mě, jako by očekával, že budu vyzván k odchodu.

„Záležitosti církve bychom nejspíš měli probrat –“

„Záležitosti církve se budou probírat tam a tehdy, když uznám za vhodné,“ zarazil ho Valignano chladně a vůbec nezvedl hlavu, aby na Ambrosia pohlédl.

Potlačil jsem nutkání k úsměvu. Kněz začal být ještě opatrnější.

„Řekl bych, že je… tolerantní. Odmítl konvertovat nebo se nechat pokřtít, ale… psali jsme vám o tom šintoistickém knězi, Ničidžóovi?“

„Ano. Dělá ještě potíže?“

„Už ne. Přesvědčil císaře, ať křesťanství zakáže, ale Nobunaga zasáhl. Přikázal Ničidžóovi, ať o náboženství debatuje s naším otcem Froisem. Bohužel jsem se nemohl zúčastnit, ale otec Frois si podle všeho vedl znamenitě. Nobunaga zvrátil císařův výnos a Ničidžó byl… potrestán. Musím poznamenat, že Nobunaga je vůči buddhistickým mnichům, kteří mu oponují v náboženských otázkách, obzvlášť nelítostný. Vypálil jejich chrám na hoře Hiei a všechny do posledního pobil.“

„Nad ztracenými životy bezvěrců nebudu ronit slzy.“

Kněz si odkašlal. „Jistě, otče. Nevím, jak přesně Nobunaga pohlíží na církev, ale má velkou zálibu v cizích lahůdkách a ozdobách i dalších věcech, které mu můžeme nabídnout.“

Tentokrát na mě kněz nepohlédl, a ani to nebylo třeba. Ihned jsem pomyslel na děla a ty bedny plné zbraní pod svýma nohama. Kvůli nim by vládce, který vede válku, nepochybně přijal lecjaké náboženství.

Kněz se znovu sklonil nad mapou. Zdálo se, že mu činí potíže udržovat při tom mírném pohupování rovnováhu. Začínal trochu blednout a přehnanou silou svíral okraje stolu.

„Není vám nic, bratře Ambrosie?“ zeptal jsem se.

Zpražil mne pohledem a já potlačil úsměšek. Valignano naklonil hlavu a věnoval mi pohled, který jasně říkal: Tohle dovolím, ale nic dalšího. Ustoupil jsem o krok dozadu, abych mu dal najevo, že jsem porozuměl, a on pokračoval v dotazování.

„Takže císař už proti nám není?“

„Oficiálně ne. Císař dává přednost starým zvyklostem –“

„Jak už to u zavržených vládců bývá, jistě.“

Ambrosius se při těch slovech zarazil. Netušil jsem, jak dlouho už v Japonsku žije, ale nepochybně byl zvyklý, že se o císaři hovoří s obezřetnou úctou. Z Valignanovy poznámky zřetelně vysvítalo, že se nehodlá sklánět před žádným člověkem, a já si byl jistý, že přesně to chtěl také ukázat.

Když se Ambrosius vzpamatoval, nemotorně navázal:

„Císař dosud straní šintoistům a buddhistům, ale pokud nás přijme Nobunaga, císař se podřídí jeho přáním.“

„A jeho vojsku. Jaké styky s tímhle Nobunagou máme?“

„Několikrát se s ním setkal bratr Frois a velmi zadobře je s ním bratr Organtino. Církev v Kjótu se na něj pravidelně obrací se svými žádostmi. Nobunaga momentálně pobývá v hlavním městě. Brzy se chystá do chrámu Honnódži, na okraji Kjóta. Uspořádal na počest císaře slavnost, jako projev vděku za jeho zásah proti Ikkó-ikki.“

„To jsou ti takzvaní válčící mniši?“ zeptal se pohrdavě Valignano. „Takže už nebudou stát Nobunagovi v cestě?“

„To není jisté. Podle určitých náznaků to však vypadá, že císařský dvůr doporučí Ikkó-ikki, aby složili zbraně, a oni mu nejspíš vyhoví. Císař v podstatě nemá na vybranou a Nobunagova cesta do hlavního města víceméně zaručuje, že císař tento příznivý dekret vydá. Potom se Nobunaga pravděpodobně vrátí na svůj nový hrad v Azuči, aby začal plánovat jarní tažení.“

„Zdá se tedy – jako vždy –, že náš Pán čas mého příjezdu posvětil. Jak daleko je Kjóto?“

Ambrosius se zahleděl na mapu a promnul si zjizvenou bradu.

„Záleží na tom, jak moc jste ochoten riskovat. Pokud byste si dokázal zajistit bezpečný průjezd, pak nejkratší cesta vede přes Vnitřní moře a pak po souši do Kjóta. Ta by z Kučinocu zabrala dva týdny. Jenže bezpečný průjezd není snadné zaručit. Tamní vody ovládají piráti. Netroufáme si tudy posílat ani svoje vlastní lodě.“

Valignano sroloval mapu, čímž dal značně neomaleně najevo, že rozhovor je u konce. Usmál se, k čemuž docházelo velmi zřídka, a jeho úsměv obvykle probouzel spíš obavy než klid.

„Uvědomím kapitána o našem novém cíli. Zítra zakotvíme v Kučinocu, a jakmile tam vše vyřídíme, osobně se vypravím do Kjóta. Naší misi nesmí nic stát v cestě. Rozšíříme Kristovo slovo do každého koutu světa. Žádní piráti mne neodradí. Navíc mám ochranu.“

Poplácal mě po paži. Pak se obrátil ke dveřím, ale ještě křikl přes rameno:

„A mám Boha.“

3

Posádku další plavba vskutku nepotěšila a kapitán na tom byl podobně. Měl nastudované mapy vod kolem Nagasaki, ne kolem tohoto nového přístavu. Do Kučinocu jsme proto připlouvali pomaličku, s minimálním počtem plachet, a muži na přídi neustále spouštěli do vody olovnice a hlásili hloubku. Když kapitán usoudil, že jsme dopluli tak daleko, jak jen to bezpečně jde, přikázal spustit kotvu a skasat i zbylé plachty. Naše ohromná černá loď vévodila celému zálivu a i z dálky bylo vidět, jaké vyvolala na břehu pozdvižení.

V přístavišti už se shromáždil menší dav a úzkými uličkami s vyježděnými kolejemi, kolem prodejců nabízejících nejrůznější zboží, sem proudili stále další lidé. Obchodní lodě, o nichž mluvil kněz, nepochybně připlouvaly i do tohoto přístavu, ale nejspíš ne tak často a patrně nebývaly takhle velké. Tušil jsem, že Evropané tu pořád budou poměrně neokoukaní. A já budu pro místní něco úplně nového.

Posádka spustila na vodu první člun. Slezl jsem do něj po vratkém provazovém žebříku, po mně následoval otec Valignano (který odmítal veškerou pomoc námořníků), potom bratr Ambrosius a nakonec menší doprovod níže postavených kněží. Ve člunu už na nás čekala šestice veslařů, tři a tři po každé straně. K převozu nákladu mělo dojít později a námořníci se mohli těšit, že se konečně také dostanou na pevninu, i když patrně až večer nebo možná následujícího rána.

Kněží na sobě měli navzdory horku dlouhá černá roucha a kolem krku pověšené růžence a krucifixy. Otec Valignano zaujal pozici vestoje na přídi člunu a veslaři se opřeli do vesel. Já stál za ním, ve volných kalhotách, které pleskaly ve vánku, splývavé bílé haleně s ustřiženými rukávy, aby byly vidět mé svalnaté paže, a bílém turbanu, díky němuž jsem vypadal ještě o něco vyšší. Za šerpou kolem pasu jsem měl zastrčený dlouhý černý palubní meč a v pravé ruce jsem držel hrozivé kopí s dlouhou, zahnutou čepelí. Nejjistější způsob, jak vyhrát bitvu, je odradit protivníka ještě před ní, a přestože jsem na břehu neočekával žádné potíže, chtěl jsem, aby se každý, kdo by je snad toužil vyvolávat, nejdřív dobře zamyslel. Když jsme se přiblížili k pobřeží, níže postavení kněží začali v portugalštině rytmicky zpívat chvalozpěv. I oni chtěli náležitě zapůsobit.

Na břehu nás očekával mladý pán zdejší oblasti. Za přístavem stálo několik stanů, před nimiž byly do země zapíchnuté prapory patrně s rodovým znakem klanu Arima. Harunobu Arima i jeho doprovod na sobě měli lehká kimona a u pasu vždy po dvou mečích v pochvách.

„Vědí, že by vás měli přijmout neozbrojení?“

Valignano mé obavy odbyl mávnutím ruky, a když mi odpovídal, ani se neobtěžoval ke mně otočit.

„Musíme mít určité pochopení pro místní zvyklosti.“

Vůdce klanu Arima, ani ne dvacetiletý mladík, vstoupil do vody, aby náš člun přivítal, což byl zjevný projev úcty. Otec Valignano mu podal ruku a Harunobu náležitě políbil jeho prsten. Valignano požehnal všem na břehu a kněží stojící za ním s vážnou tváří sklonili hlavu. Ticho rušil jen tlumený šepot obchodníků, kteří ukazovali na mě a jeden druhému naznačovali, jak jsem obrovský. Valignano byl dobře o hlavu vyšší než kterýkoli muž na břehu a já ještě o hlavu a rameno vyšší než on.

Přejel jsem zrakem po davu a nezaznamenal žádnou hrozbu. Obrátil jsem pozornost k mužům nastoupeným do řady za Harunobuem. Věděl jsem, že ty dva meče, které měli zastrčené za šerpou kolem pasu, smějí nosit pouze samurajové: ten delší byl katana a kratší wakizaši.

Coby Valignanův ochránce jsem výkladu ohledně samurajů věnoval obzvláštní pozornost – šlo o elitní válečníky vycvičené nejen v boji s mečem, ale také s lukem, kopím a řadou dalších zbraní. Tito muži, a někdy i ženy, přísahali svému pánovi naprostou oddanost a bez otázek byli připraveni za něj položit život. Za šógunátu představovali v Japonsku v podstatě vládnoucí třídu. Všichni obyčejní lidé se jim při setkání museli poklonit. Kdo tak neučinil nebo projevil nedostatek úcty jakýmkoli jiným způsobem, toho měl samuraj právo beztrestně proklát mečem.

Samurajové, kteří stáli za Harunobuem, byli všichni malého vzrůstu a jistě nevážili víc než několik dělových koulí, ale i z těch nejprostších pohybů bylo patrné, jak dokonale ovládají své tělo. V boji by představovali nebezpečné protivníky a já si palčivě uvědomoval, jak málo nás zatím dorazilo na břeh.

Zatímco si otec Valignano vyměňoval zdvořilosti s daimjóem, já hodnotil město – jen pár desítek domů s doškovými střechami; chrám, také dřevěný, ale se střechou z pálených tašek a vyzdobený na počest Valignanova příjezdu; hliněné ulice proplétající se mezi těsně naskupenými domky, zčásti ucpané hrstkou pouličních prodejců, jejichž konkurenti se však z velké části přesunuli sem do přístavu.

Když nás vedli do chrámu k formálnímu přivítání a já si mohl budovy prohlédnout zblízka, viděl jsem, že by se do nich dalo vniknout ještě snáz, než jsem se obával. Dřevěné stěny byly tak tenké, že by je silnější muž prorazil pěstí, a okna i dveře zakrývaly role obyčejného papíru zavěšené v rámu.

Silnice z města, která se vinula po úbočí kopce, byla rovněž hliněná, posléze se však měnila ve štěrkovou a nakonec kamenitou. Hrad klanu Arima se nacházel nejspíš někde u téhle cesty, možná několik hodin daleko, možná několik dní, ale mně bylo na první pohled jasné, že tato provincie nebude Valignanovým ambicím postačovat. Nezdržíme se tu dlouho a bratr Ambrosius bude litovat, že nás sem z Nagasaki přivlekl. Valignano tu zanechá jednoho z mladších kněží, aby dohlédl na splnění jeho pokynů, a my se pustíme dál, jakmile nám to zdvořilost umožní.

Silnici k hradu klanu Arima ovládali jeho nepřátelé. Aby se Harunobu se svými muži dostal do přístavu a mohl přivítat Valignana, musel se vydat po zarostlé stezce hustým pralesem v podhůří a potom se pod rouškou noci plavit po řece na voru. Neměli jsme jinou možnost než s ním absolvovat tutéž trasu zpět. Většina jezuitské výpravy byla vyslána napřed do přístavu v provincii Bungo – drobnost, která Harunobuovi jistě neunikla, jak ostatně Valignano nepochybně zamýšlel.

V téměř naprosté tmě jsme nastoupili na vory a pustili se po řece. Harunobuovi muži stáli vepředu a v podstatě po paměti se obezřetně odpichovali bidly.

„Je tahle cesta bezpečná?“ zeptal jsem se jednoho z nich.

„Pro malé skupiny ano. Je to pořád naše území, známe ho lépe než kdokoli jiný. Když jde jen o pár lidí, dokážeme je skrz nepřátelskou blokádu dostat bez problémů, větší množství zboží ale ne.“

Zvuky z okolního pralesa zněly uším cizince jako nepřehledná změť, ale Harunobuovi muži v ní dokázali rozpoznat cokoli nepatřičného, a kdykoli na takový podnět zareagovali, pokoušel jsem se uhodnout, který zvuk je k tomu přiměl.

Když to šlo, snažili jsme se na voru usnout, náš spánek byl však pokaždé krátký a neklidný a budili jsme se s promočenými zády, protože voda pronikala mezi prkny a přelévala se přes okraje. Ráno na nás padlo tíživé dusno. Tlustá vlněná roucha těch několika kněží, kteří Valignana doprovázeli, se lepila na kůži, a když si některý z nich vyhrnul rukáv nebo zvedl dolní lem nad kotníky, aby se pokusil zmírnit horko, ihned na něj neúprosně zaútočil hmyz.

Škrábali se a trpěli, a jeden kněz dokonce omdlel, obličej zrudlý a lesklý potem. Mně se v haleně a volných kalhotách dařilo lépe, ale všichni jsme závistivě pokukovali po lehkých hedvábných kimonech Japonců a přemýšleli, proč je hmyz na rozdíl od nás nechává na pokoji.

Valignano zachovával celou cestu nevzrušený klid, stoicky přijímal neustálé Harunobuovy omluvy a zároveň odmítal veškeré snahy o obchodní vyjednávání, dokud nedorazíme do cíle.

„Jsme v obležení už hodně dlouho,“ postěžoval si Harunobu, když jsme dorazili na hrad. „Bohužel vám můžeme nabídnout jen velmi málo.“

„Nejsme tu kvůli jídlu a pití,“ ujistil ho Valignano, ačkoli někteří z jeho doprovodu, soudě z jejich ztrhaných tváří, by zřejmě měli jiný názor.

Harunobuův hrad na tom nebyl o mnoho lépe než jeho cesty – pokud se v minulosti nacházel v dobrém stavu, nyní se to o něm rozhodně říct nedalo. Malta byla popraskaná, ve zdech chyběly celé shluky kamenů a všechno pustošily bujné popínavé rostliny. Uvnitř na mnoha místech zatékalo, za deště ležely naše tatami na mokré podlaze, a když foukl studený vítr, choulili jsme se ve vlhkém oblečení a klepali se v průvanu. Jedli jsme střídmě a spali špatně, nepřátelské síly shromážděné za hradbami celou noc bubnovaly, aby Harunobuovy stráže nemohly zamhouřit oko.

Vyjednávání bylo milosrdně krátké, přinejmenším z našeho pohledu. Obě strany dobře věděly, že Harunobu bez tolik potřebných portugalských zbraní už provincii dlouho neudrží, a tak mu nezbylo než přistoupit úplně na vše.

Jeho konkubína, dívka podle všeho ani ne dvacetiletá, musela v slzách opustit hrad. Buddhistické chrámy a šintoistické svatyně byly ovázány provazy a strženy k zemi a Harunobu, oděný do bílého roucha, jež v té všudypřítomné okolní šedi a špíně až nemístně zářilo, se nechal v malém bazénku na nádvoří pokřtít. Během několika dnů jsme se opět vydali na cestu, ale ještě předtím dva Harunobuovi vojáci přivedli zpoceného, umdlévajícího kněze, kterého sem doprovodili proti proudu řeky a po stezce pralesem.

Otec Valignano se s funícím, sotva se vlekoucím knězem setkal u hradní brány.

„Mám vzkaz,“ vydechl ztěžka posel, „od Sumitady Ómury.“

Stál jsem vedle Valignana, jedním okem jsem si prohlížel utrmáceného kněze, druhým sledoval stromy za ním a špicoval uši, aby mi neunikla sebemenší známka přítomnosti Harunobuových nepřátel. Krátce jsem pohlédl stranou na Valignana a blesklo mi hlavou, jestli tomu knězi nabídne vodu nebo odpočinek, ale neudělal ani jedno.

„Pokračuj.“

Kněz naprázdno polkl a přikývl. „Daimjóa Sumitadu zpráva o vašem příjezdu do Japonska potěšila. Mrzelo ho, že nedostal příležitost osobně se s vámi pozdravit, a doufá, že vážený Vizitátor pro Východní Indii ví, že on i všichni jezuitští kněží jsou na jeho panství vždy vítáni. Na potvrzení svého neumdlévajícího přátelství nabízí daimjó Sumitada jezuitskému řádu přístav v Nagasaki, s nímž řád natrvalo může nakládat podle své vůle.“

Jakmile kněz tento vzkaz doručil, klesl na koleno a opřel se o vojáka vedle sebe, aby neupadl. Jednalo se o neuvěřitelný dar. Vlastnictví přístavu znamenalo jak neomezenou kontrolu obchodu, tak právo z veškerého zboží, které tudy prošlo, vybírat daň. Přístav se tedy mohl stát nejen opěrným bodem, ale hotovou pokladnicí, a navíc jasným důkazem vlivu jezuitského řádu.

Valignano vedle mě se usmál. Už dva místní lenní páni, Harunobu a Sumitada, se podvolili jeho vůli a získal důležité obchodní středisko. Jeho mise v Japonsku začala nad očekávání úspěšně.

4

V provincii Bungo přivítal naši výpravu rudolící kněz ve vlněné haleně a kalhotách. Sdělil Valignanovi, že pro něj jistý Murakami má připravenou loď, potom se poklonil a opustil stan. Chvíli jsem počkal, abych měl jistotu, že nezůstal venku a neposlouchá, což kněží bohužel často dělali.

Jakmile bylo zřejmé, že jsme sami, obrátil jsem se k Valignanovi.

„Těžko vás mohu chránit, když přede mnou neustále tajíte své cestovní plány.“

Valignano na mě krátce pohlédl, jako by se rozhodoval, jestli se mnou o tom má diskutovat, nebo mi prostě přikázat, ať se držím svých rozkazů. Potom si povzdechl.

„Naše plány jsou toho druhu, jaký obvykle neschvaluješ.“

„Takže nebezpečné.“

„Neexistuje nebezpečí, před nímž by nás Bůh nedokázal ochránit.“

„Přesto jste si s sebou přivezl mě.“

„Pozor na jazyk.“

Valignano na mě namířil prst a já přikývl. Někdy mě nechával mluvit otevřeně, ale nikdy nestrpěl, abych dával najevo nedostatek víry. Z nádoby v koutě stanu nabral vodu do dvou kalíšků a jeden mi podal.

„Murakami nám zajistí bezpečnou cestu do Sakai.“

„Takže je to pirát?“

„Ano, ale zdá se, že rozumný. Vzhledem k tomu, kolik dostane zaplaceno, chápe, že se mu víc vyplatí nás doprovázet než se nás pokusit okrást. Tím spíš, že mu to zároveň otevře příležitost k budoucím výdělkům.“

„V Kučinocu byli námořníci, ozbrojenci, zkušení bojovníci. Tady jsem jenom já. Murakamiho muži brzy poznají, že v celé výpravě nikdo kromě mě nemá zbraň.“

„V tom případě se asi budeš muset tvářit obzvlášť hrozivě.“

Valignano zmizel ve tmě v zadní části stanu, potom se znovu objevil se zapálenou svíčkou a postavil ji na stůl vedle nádoby s vodou. Začal mezi svými věcmi hledat papír a brk – náš rozhovor skončil.

Následující den jsme nastoupili na Murakamiho loď, celkem třicet mužů. Ti, kteří stejně jako já doprovázeli Valignana na hrad klanu Arima, byli vděční za chladivý mořský vzduch i za to, že unikli dusnu a komárům.

Murakamiho posádka byla bosá a oděná do krátkých kimon. Kolem pasu měli piráti ovázané šerpy na dýky a další menší zbraně a kolem hlavy ve výšce čela pevně utažené pruhy kůže. Těžší kožené a kovové zbroji i propracovaným přílbicím samurajů se vyhýbali pro případ, že by skončili ve vodě. Raději riskovali zranění v boji než to, že je zbroj stáhne pod hladinu a oni se utopí.

Stáli na palubě a nečinně přihlíželi, jak si jezuité nosí do lodi věci. Nikomu nenabídli pomoc. Když jsem na palubu vstoupil já, zneklidněli a zůstali na mě zírat. Murakami, který v tu chvíli stál na přídi a obhlížel lanoví, zahvízdal a vykročil ke mně. Byl neozbrojený, s holou hrudí a v draze vyhlížejících kalhotách.

„S tímhle bych si radši moc nezahrával,“ prohodil žertem ke svým mužům.

„Tak to nedělejte,“ utrousil jsem.

Piráty moje znalost japonštiny zaskočila. Murakami na mě zůstal zírat s otevřenou pusou, pak se zachechtal a poplácal mě po paži. Jeho muži se také zasmáli a Murakami začal vykřikovat pokyny před vyplutím. Otec Valignano se na mě nenápadně pousmál, načež se uchýlil do stínu pod jeden z baldachýnů, které piráti na palubě vztyčili, abychom se měli kam ukrýt před sluncem.

Když jsem se ho zeptal, proč to neudělal, pokrčil rameny a odpověděl: „Pomáhat straně, která prohraje, se nikdy nevyplácí.“

Přikývl.

Table of Contents

OSOBY

I

1

2

3

4