A n n a B o l a v á

K e   d n u

O D E O N

Copyright © Anna Bolavá, 2017, 2024

ISBN 978-80-207-2236-2

Obsah

- ČÁST PRVNÍ Mrtvá z Močálů

- 1.

- 2.

- 3.

- 6.

- 7.

- 8.

- 9.

- 10.

- 11.

- 12.

- 13.

- 14.

- 15.

- 16.

- 17.

- 18.

- 19.

- 20.

- 21.

- 22.

- 23.

- 24.

- 25.

- 26.

- 27.

- 28.

- 29.

- 30.

- 31.

- 32.

- 33.

- 34.

- 35.

- 36.

- 37.

- 38.

- 39.

- ČÁST DRUHÁ Víkendová mezihra

- 1.

- 2.

- 3.

- 4.

- 5.

- 6.

- 7.

- 8.

- 9.

- 10.

- 11.

- 12.

- 13.

- 14.

- 15.

- 16.

- 17.

- 18.

- ČÁST TŘETÍ Ke dnu

- 1.

- 2.

- 3.

- 4.

- 5.

- 6.

- 7.

- 8.

- 9.

- 10.

- 11.

- 12.

- 13.

- 14.

- 15.

- 16.

- 17.

- 18.

- 19.

- 20.

- 21.

- 22.

- 23.

- 24.

- 25.

- 26.

- 27.

- 28.

- 29.

- 30.

- 31.

- 32.

- 33.

- 34.

- 35.

- 36.

- 37.

- 38.

- 39.

- 40.

- 41.

- 42.

- 43.

- 44.

- 45.

- Další dny

- 1.

- 2.

- 3.

- 4.

Otci.

Někdy tu píseň ještě hrají. Vidím nás dva.

Tři čtvrtě na pět. Snídáme.

(…) Diviš Milušku obejme kolem ramen a na odjíždějící auto mávne. Vlhký prázdninový větřík čechrá mé sestřenici nové, volné šaty. Pod nimi má veliké břicho, na které si Diviš neopomíná co chvíli sáhnout. Teď už to nejde přehlédnout a nemá smysl to tajit. Včera opět cítil nepatrné pohyby pod kůží a srdce se mu naplnilo zvláštně hezkým pocitem. Tyhle dojmy sotva bude sdílet se svou manželkou.

U Divišů bude dusno. Oba dva příchozí jdou dovnitř, rozhodnuti bojovat za svou věc. Dlouho se nic neozývá, až pak vychází mladá paní Divišová na zahrádku a pouští se do toho. Šedesát dřepů, třicet kliků. Devadesát výskoků. Všechno dělitelné třiceti, ráda si počítá v hlavě a její systém je dokonalý. Vzpěry, sklapovačky a nelidský ryk. Vrásky na čele a místo potu krev. Ne, tohle nebude stačit, tímhle nejde násobit. Konec počtů, musí odtud pryč. Chce se jí brečet. Přeskočí plot a běží. Bez klíčů a bez bot. Rychle a daleko. Protože každou chvíli bude křičet. Taky to na ni přišlo. Utíká správným směrem, v močálech to nikdo neuslyší. Možná ji vyplašená volavka plácne křídlem přes obličej, ale i to jí uleví. Jen ať běží a křičí, protože nic jiného jí v tuto chvíli nezbývá. Není tu pro ni místo a ústup je jediným možným řešením…

(…)

Sklonila hlavu, aby zakryla oči plné slz. Nechápe, proč se to spouští takhle rychle, rozplakalo se jí to úplně samo. Asi že byla tak pilná celý měsíc, a oni jí udělají tohle! Bezmoc narůstá. Má chuť vzít šutr a hodit jim ho do okna. Je jí teprve deset, ale cítí takovou lítost, že by to porazilo i dospělého chlapa. Nedá se to snést, je to nový, silný pocit, který je třeba řešit hned. Kámen letí velmi přesně, mířit ona umí. Jáchym to tříštící se sklo neslyší, zavřel se vzadu a hledá po kapsách a šuplících nějaké cigarety. Mezi plnými pytli bylin je přísně zakázáno manipulovat s ohněm, ale dnes se tu porušily už všechny předpisy světa. Malá Anička hledá další kameny, ale žádné takové, které by dokázaly rozbít sklo, už na cestě nejsou.

(Do tmy, Ve výkupně V)

ČÁST PRVNÍ

Mrtvá z Močálů

1.

MRTVÁ Z MOČÁLŮ

JAKO V HOROROVÉM FILMU SE CÍTIL MUŽ STARŠÍHO VĚKU, KTERÝ SI V NEDĚLI (24. LISTOPADU?) KRÁTCE PO POLEDNI VYŠEL NA PROCHÁZKU DO OKOLÍ MĚSTA ŘEČOVICE. V TĚŽCE DOSTUPNÉ (nedostupné?) OBLASTI, KTEROU MÍSTNÍ OBYVATELÉ PŘEZDÍVAJÍ „MOČÁLY“, OBJEVIL MRTVÉ TĚLO (NEZNÁMÉ) ŽENY. NA MÍSTO NÁLEZU BYLA OKAMŽITĚ PŘIVOLÁNA POLICIE SPOLU S (místním?) ODBORNÝM LÉKAŘEM, KTERÝ POTVRDIL POKROČILÝ STUPEŇ ROZKLADU TĚLA. KRIMINALISTÉ CELOU OBLAST UZAVŘELI A NAŘÍDILI SOUDNÍ PITVU TĚLA, JEHOŽ TOTOŽNOST SE OVĚŘUJE (doplnit?). CIZÍ ZAVINĚNÍ NENÍ V TUTO CHVÍLY VYLOUČENO.

pm

Petr Málek zírá do monitoru služebního počítače. Dobře to napsal. Před půlrokem by to do sebe neřekl, ale právě to dokázal. Čtyři sta třicet znaků na počkání. Přibližně. Odstavec plný překvapení a strachu. A je celý jeho. Mladý novinář se zamyšleně pousměje a opře si záda o tvrdou, dřevěnou židli. Je v malé, temné místnosti sám. Má hlad a pobolívá ho hlava, ale ani ho nenapadne vstát od stolu a jít si alespoň rozsvítit. Jeho mozek pracuje, nebude ho ničím rozptylovat. Bylo to tak zvláštní odpoledne… A zrovna on byl u toho, přímo tam, jako neviditelná součást tiché bolesti a smutku. Stál, mlčel a díval se. A teď to zúročí. Stovky čtenářů si zítra koupí noviny a většina z nich se jako první zaměří na jeho článek. Petr Málek – Mrtvá z Močálů. Velký případ letošního podzimu. Seběhl se tak rychle, že mu ani nestihl přeběhnout mráz po zádech. Kdyby jen shrbená Irma tušila, jak se mu dařilo. Její vidění bylo přesné, poslala ho správným směrem. Bažiny by se jí líbily. Však se to zítra dočte, bude to senzační věc. Málkovo jméno poprvé na titulní straně. Čtenáři hltají fakta a začínají se dohadovat, jak se to odehrálo. Možná by bylo dobré je více postrašit. Stačil by vhodně vybraný snímek… Záběrů z místa činu má hodně, tentokrát nic nezanedbal.

Třiadvacetiletý Málek bere rozrušeně ze stolu mobilní telefon a prohlíží si výsledky své nečekané novinářské drzosti. Na co s sebou tahat služebního fotografa, jen by tam překážel a policii by došlo, že už je na místě tisk. Takhle byl sám, nenápadný a se spoustou času dokumentovat. Posbíral hromadu materiálu a možná i závažné důkazy. Už jen ten doktor! Jak si kleknul přímo do toho bahna a vzal její hlavu do dlaní… Popravdě řečeno, příliš profesionálně se ten člověk nechoval. Takovýhle způsob ohledání těla rozhodně nebyl standardní. A nikdo z přítomných na to toho chlapa neupozornil, klidně ho nechali být, jen rozpačitě přešlapovali a nevěděli, kam s očima. Dokud v močálech nikdo z nich nebyl, vládlo tu zvláštní bílé ticho a vše působilo přirozeně. Rozložení hustě vzrostlých stromů i napadaných ztrouchnivělých větví, záhyby v zemi dokonale pokryté spadaným žlutým listím, boule nacucaných vodních trav a rákosí, i zbytky lidského těla, vše sem patřilo. Narušili to až příchozí. Vetřeli se ze vzdáleného, městského světa a nechráněnými trhlinami mezi vstupními kmeny bříz neomaleně pronikali dovnitř, dupali a klopýtali a nahlas dýchali, třásli se a pokašlávali. Pak se zarazili. Dál už se jim nechtělo. Viděli to i odtud. Nikdo si nebyl jist, kde má stát, aby se nepropadl do měkkého bahna nebo aby nenarušil stopy trestného činu. Jak nahlas mluvit nebo jak daleko od místa nálezu si zapálit. Jak nevyrušit přírodu, která si žije vlastním životem a která se zrovna v těchto dnech rozhodla vydat světu jisté svědectví. Nervózní pára od úst, studené zpocené prsty v kapsách bund, rozpačité čvachtavé přešlapování a sledování ubíhajících minut na služebních telefonech.

Pak přijel on a spustil povyk. Samozřejmě jsou tu k tomu i fotky. Tahle se obzvlášť povedla. Přichází doktor Marek Diviš, bílý jako stěna. Tady přidává do kroku a rukou nejistě nadzvedává policejní pásku nataženou mezi několika stromy. To bylo jediné, na co se zdejší policisté zmohli. Zabránili vstupu nepovolaných osob na místo nálezu. Jako by se tam snad někdo přes okolní močál chystal přijít.

Petr Málek odloží telefon zpět na stůl a opět se opře. Podívá se na své špinavé boty. Ohne se dolů a odtrhne z pravé nohavice chomáč tří k sobě slepených bodláků. Zachoval se správně. Každý by to na jeho místě udělal. Novinařina je služba lidu. Čtenáři mají právo na informace. Zajímají je detaily a chtějí k příběhům obrázky. Touží být u toho, i když jsou právě na druhé straně vesmíru. A jemu se to dnes povedlo, navíc tam byl první. Spatřil tělo mrtvé ženy… Ležela na zádech. Měla rozpuštěné vlasy. Byla téměř nahá, ale nebylo na tom nic špatného.

Naopak. Ta přirozenost… a svým způsobem krása. Jako by dobrovolně vrůstala do měkkého podloží… Napůl čarovně ponořená v chladné zemi, seshora přikrytá spadaným listím. I to Málkovi nahrávalo, aby na svém mobilním telefonu rychleji mačkal spoušť. Žádný sprostý hyenismus, nedokumentoval nic, co by museli grafici později retušovat. Některé záběry jsou téměř umělecké a jiné zase vyniknou, až když se hodně přiblíží. Ty její dlouhé vlasy… jako by ještě patřily někam do horkého léta, ze kterého si tehdy nalehko odběhla. A našla se až teď. Na záběrech z dálky ji nejde ani rozeznat. Lidské tělo se někdy opravdu podobá kusu padlého stromu. Jeho kůže je stejná jako kůra břízy. Samý bílý flek a místy černý kráter. Všude okolo tam rostly… Některé byly dávno mrtvé a ztrouchnivělé, jiné zlomené nebo hrozivě pokřivené. V listopadu se tu prý převaluje hustá mlha. Je tak těžká, že se dá rukama chytat, a dokáže ohýbat rostoucí kmeny do stran. Proto je jich tu tolik. Splétají se a rozpojují a vzájemně se podpírají. Dovnitř málokoho pustí. Podivné, ztuhlé místo samo pro sebe. Čarovná oblast strašidelného ticha a zapáchajícího bahna…

Každopádně je třeba důkladně vyslechnout toho starce, který nález těla ohlásil. Dokud si to všechno pamatuje. Kriminalisté to vzali rychle, přestože dědek vypadal, že by si rád popovídal. Možná ho vezli ještě někam na služebnu, ale tam už za nimi Málek nemohl. Ale on si počká, tohle je nosné téma a bude třeba vyčerpat ho do dna. S trochou štěstí a šikovně namíchaným napětím to pokryje titulní strany až do svátků. Potom dají pokoj. Čtenáři i novináři. Do té doby je nutné opatřit na každý den něco. Petr Málek se opět noří do psaní. Neměl by slovní spojení cizí zavinění upřesnit? Jako to právě udělal s pokročilým stupněm rozkladu? Zavře oči a zamyslí se. V jeho unavené hlavě už to není na převratné myšlení, ale jedno ví jistě. Právě teď, v potemnělé nevytopené kanceláři, která mu byla přidělena za trest, přestává být jeho zkrácený úvazek legrací. Už to není slohové cvičení, nic nanečisto. Výraz vražda bude na jeho zodpovědnost. Ale copak by v těchhle odlehlých místech ležela ženská, která by nebyla naschvál zabitá? Rozhodně v tom byl záměr a Málek si to hned zítra ověří. Nezvykle brutální čin použije na titulní straně v úterý. Prvního vytipovaného podezřelého zveřejní ve středu. Na těch fotkách je všechno, jde to vymyslet hezky od stolu, v pohodlí kanceláře. Tady. Málek znovu prochází pořízené snímky. Nejvíc podezřele se choval pan doktor Diviš. To ať Málkovi nikdo nenamlouvá, že ten chlap tu ženskou dneska viděl prvně! Ty jeho divné oči, vždyť je to vrah! Vyděšený a přistižený. Snaží se hrát na city, dokonale se ovládá, vlastně tedy neovládá, a ani se nepozastaví nad tím, že mu jakýsi obtloustlý mladík ve sportovní bundě s reflexním pruhem bleskne foťákem přímo do obličeje. Veškerý pořízený materiál je třeba okamžitě zálohovat.

Málkovi se třesou ruce. Po těle je mu zima, ale v hlavě mu cosi hoří. Opět svůj článek začíná přepisovat, i když ví, že není v jeho silách vytvořit cokoli jiného než tuctovou zprávu. Jenže jak tam vtlačit to, co na vlastní oči viděl? Jak popsat tlukot srdce, za kterým možná nestojí jen strach? A jak to prudké vzrušení nenazvat strachem, aby to nevyznělo zvráceně? Tělo neznámé ženy zní tak cize a vůči ní i urážlivě. Málek se podívá na své veliké ruce. Stačilo málo a mohl se jí dotknout… Na moment vezme hlavu do dlaní a pak si zajede prsty do krátkých neumytých vlasů a vší silou stiskne. Stiskne a trhne a zařve, ale stále to není bolest, která by přehlušila ten naléhavý pocit uvnitř. Zoufalou marnost z vyrytého obrazu před očima. Touhu, která nemá řešení.

V místnosti je tma. Redaktor se vzpamatuje, pohne myší a obrazovka počítače mu nasvítí obličej modrým zářením. Měl by si pospíšit, každou chvíli bude muset předvést výsledky dnešního úsilí. Zatím to nebude vražda, zformuluje to neurčitě, podmiňovacím způsobem. Použije mlhu ve svůj prospěch, panebože, copak jí tam bylo málo? Nenápadně se povalovala při zemi a čekala na svou příležitost. Krátce před stmíváním začala houstnout a úlisně ho brala za nohy ze všech stran. Moc nescházelo, a už se nevymotal ven. S čelovkou, deset metrů od auta, a stejně ho přepadla panika jako malého kluka. Nic proti přírodě, ale opravdu nerad by se kdy do těchto míst vracel. Cizí zavinění jim musí na pondělí stačit. Pak se uvidí.

2.

Dnešní večer je červenomodrý. Jsem připravená. Chci vidět naše stará místa. I kdyby si to matka ještě rozmyslela, já zítra ráno z Městce odjedu. S Radkou jsme včera mluvily o řekách. Nejdříve se mě ptala, kdy jsem naposledy doopravdy plavala. V hloubce, bez jištění. Nebyl to příjemný rozhovor, ona pozná, když si něco vymýšlím, a tak jsem nezapírala. Roky jsem neviděla žádnou přírodní vodu. Neznám ani nejbližší řeku, rybník nebo potok, ani to chlorované městské koupaliště nebo něčí zahradní bazén. Voda mi nic neříká, nemáme doma ani vanu, jen úzký sprchový kout. Matka mě dobře izolovala. A převychovala. Zachránila nás prý obě. Nebylo snadné ze dne na den popadnout dceru a odstěhovat se na druhou stranu republiky. Bez babičky Strnadů, tehdy čerstvé vdovy, která by milovala dceru i vnučku. Bez sestry, úplně stejně staré a vzhledově totožné, a přece zcela jiné… Copak mamince nechybělo její vlastní dvojče? Co si ty dvě udělaly, že už se nikdy v životě neviděly?

Radka mlčela. Ani si nedělala poznámky. Na naše podivné rodinné tajemství se přímo neptala ani před lety, ani te:. V její medicíně se jde na strašidla jinak. Nikdy se o nich nemluví přímo, jen se šetrně opisují nebo se o nich hraje hra. Jakoby nic se tak poodkryje jejich velikost a tvar a my můžeme začít překonávat strach, do kterého se oni záměrně halí. Včerejší sezení bylo naše poslední. Radka mě nešetřila. Kolik toho teda uplavu, až se to rozlije? Nebudeme si nic nalhávat, jedete zpátky, Hani, a s největší pravděpodobností se to opět stane. Co že tedy udělám, až opět spatřím někoho ve vodě? Pozdravím, já na to. Rozpačitě jsme se zasmály a ona pak tleskla. Lekla jsem se. Toho nečekaného, hlasitého zvuku, i jejího pohledu, který následoval. Nesměj se a řekni mi, co uděláš, až se ze dna vynoří obličeje. Na to nemám odpověď. Proč to vytahuje? Co je to za strategii? Nechci o tom přemýšlet, trápí mě tolik jiných, praktických věcí. Není čas na zbytečnosti, po letech mě zaměstnává zcela jiná forma napětí. Jenže Radka chce dotáhnout svou práci do konce. Bojí se víc než já. Připravuje mě. Naposledy. Musím se nechat. Vzhledem k objemnosti mého spisu a času, který mi za ty roky věnovala, by bylo nevděčné její průpravu odmítat.

Jedete zpátky. Ta věta mi pořád leží v hlavě. Tak je to pravda? Buší mi srdce a cítím neobyčejný, silný pocit. Asi strach nebo radost, nejde to přesně rozeznat, je to jako zvrácené těšení se na něco odporného. Nejsem zvyklá na podobné nálady, dlouho jsme je potlačovaly přesnými dávkami léků. S tím je však konec. Teta tam dole na jihu zemřela a zůstal po ní obrovský prázdný dům. Něco se stalo. Nevím, co to je, ale sbírá se ve mně jakási síla a ta zvláštní nervozita mi najednou nevadí. Naopak, povzbuzuje mě.

Žene. A láká. Něco mě volá a já musím jít a prožít to, ať je v tom sebevětší porce dřívějšího nebezpečí. Jestli svůj život nezměním te:, tak už nikdy, a s matkou a jejím doživotním zákazem kdekoli venku se vykoupat to nesouvisí.

Když jsme se s Radkou loučily, objala mě a chvíli pevně držela, v té malé tmavé předsíni s korálkovým závěsem místo dveří. Voněla po fialkách a měla zvláštně hezký, posmutnělý úsměv. Pořád prý bude chtít o mně všechno vědět. Mám se ozvat, hned jak tam dorazíme. A kdyby se dělo něco silnějšího než my, nemám se stydět to otočit a ujet zpátky. Přikývla jsem, ale neřekla jsem nic. Ono už se něco silnějšího děje a já tomu utíkám naproti. Noc. Červená. Modrá. Vlhká a ledová.

Matka nemluví. Zabalila si oblečení a nejnutnější věci, ale spoustu toho nechává tady v bytě. Najednou se chová, jako když jedeme jen na výlet. Je rozčilená a ruce se jí třesou tak, že se ani nenají. Ještě nikdy jsem nebyla takhle unavená. Tohle je neobyčejný podzim. Každý den je najednou důležitý a po letech strnulosti přináší něco nového. Matka to ví. Už to nezabrzdí. Chci vidět náš starý dům. Bojím se a těším a ona taky. Obě jsme nezvykle trýznivým způsobem spokojené. Celé noci máme velké oči a nemůžeme se dočkat. Zítra. Modrá. Červená. Modročervená…

3.

Opět zaregistruje ten pocit. Potřetí během jediné hodiny. Zatím to není bolest, podobá se to spíše neurčitému stisknutí hluboko v břiše, někde vzadu těsně u zad. Není to nepříjemné, ale nelze to již ani přehlédnout. Miluška Bartáková nemotorně vstane z křesla a pomalu jde k oknu. Odhrne záclonu a dívá se ven. Ulice je prázdná. Nevlídné počasí zahnalo všechny brzy domů, dny jsou teď krátké a mlha si bere většinu z denního světla. Zanedlouho se rozsvítí lampy, a její matka stále není doma. Je dobře, že po mnoha letech opět začala chodit sama ven, ale proč je tam dnes takovou dobu? Jestli se jí něco stalo, kdo ji teď kde bude hledat? Teď. Přesně teď to zase ucítila. Rychle si položí dlaně na břicho, jako by se toho pocitu chtěla dotknout. Nestihne to, je pryč.

Takže takhle to začíná, uvědomí si těhotná žena a musí se sama pro sebe usmát. Je tohle opravdu ono? Nemělo by břicho na moment ztvrdnout? Musí si dát příště větší pozor. Bude se pozorně sledovat. Počká si, až se to opět přihlásí, nic jiného jí ani nezbývá. Co ale dělat do té doby? Měla by chodit, nebo se má posadit a zase si číst? Prohlížet si tvary slepených písmen, přejíždět očima věty od začátku do konce a přitom nevnímat jejich obsah? Ne, teď už nepůjde číst, nemůže se soustředit. Tolik let čekala právě na tenhle okamžik. Co všechno o tom slyšela a četla, ale až nyní přichází chvíle, kdy si to vyzkouší sama na sobě. Konečně přišla řada i na ni. Poprvé. A naposledy. Další těhotenství nepřipadá při jejím věku a zdravotním stavu v úvahu, takže je třeba dávat pozor a všechno si zapamatovat.

Miluška stojí nějakou dobu v kuchyni a pozoruje umyté nádobí. Neděje se vůbec nic. Žádný další podivný pocit, možná to celé vyplašila, jak na to záměrně myslela. Co teda bude dělat, když je tu sama? Pomalu přejde do obýváku a opět odhrnuje záclonu. Tmavě modrý vzduch venku za oknem se zvláštně pohybuje, nejspíš začíná mrholit. Na ulici je klid a ticho, je neděle odpoledne a všichni jsou zalezlí. U Vávrových naproti se rozsvítilo. Obrys menší postavy se pohybuje místností, a čím více se přibližuje k oknu, tím konkrétnější podoby nabývá. Anička odhrnuje záclonu a vykukuje ven. Potom zamává. Miluška se zamyšleně usměje a mírným zvednutím ruky dívce odnaproti odpoví. Chvíli se na sebe jen tak dívají skrz skla zavřených oken a úzkou ulici, do které dnes společně s mlhou vstupuje i první mráz. Pak se za Aničkou pohne ještě další osoba a to znamená konec jejich odpoledního setkání. Milada Vávrová zatáhne závěsy tak prudce, až je na několika místech utrhne. Po chodníku přeběhne vyplašená, navlhlá kočka. Mrholení se stává dokonale hmatatelným a teplota vzduchu klesá. Stačilo by otevřít okno a vystrčit ruku ven a už by se na teplé kůži pospolu slévaly miniaturní kapky vody, které během chvíle začala šedivá obloha vypouštět. Z chodníků i silnic se široko daleko stává ledovka. Možná o tom budou mluvit ve zprávách.

Miluška se natáhne pro televizní ovladač a posadí se do křesla. Kde ta máma vězí! Minuty někdy ubíhají neskutečně pomalu. V televizi není nic. Předpověď počasí bude až za čtvrt hodiny. Teď. Tak teď to stisklo nepříjemně. Tohle by se už dalo nazvat křečí. Trvala celou dlouhou vteřinu a strhla na sebe veškerou pozornost. Miluška se zhluboka nadechne a vypne televizi. Potom vezme telefon a vytočí číslo, které má uložené na prvním místě. Vyzváněcí tón, potom ticho a hlasová schránka. Tohle je divné, už mu dnes odpoledne volala třikrát, a bez výsledku. Proč jí nezavolá zpátky? Co kdyby skutečně potřebovala pomoc? Zatím to nestíhá ani nahmatat a je to jen mžik, ale určitě by na něj neměla být sama. Vstane a jde. Ke stolu a ke zdi a zase ke stolu. Přemýšlí. Měla by se ozvat ještě jednou. Pro jistotu. Hlasová schránka. Marku, prosím tě, přijeď už domů, teda k nám, něco se možná děje, já nevím, tlačí mě břicho… máma je někde venku a začíná pršet. Já… já tady na tebe čekám… ahoj.

Následující minuty se opět neděje nic. V řadovém domku naproti smaží Milada Vávrová velké kusy kuřecího masa a Anička vedle v pokoji potají otevírá okno. Nemůže připálený olej cítit, je toho moc. Při pomyšlení, že si vkládá mastné maso do pusy… Mají ho všude. V malém mrazáku na chodbě, v mrazáku velkém ve sklepě, v lednici, ve sklenicích ve špajzce a nějaké naložené maso viděla i na policích v kolně. Až maminka dosmaží, část z toho sama sní a pak vyrazí do práce na noční směnu. Dvanáct hodin bude stát u jezdícího pásu a skládat drůbeží končetiny na polystyrenové tácky. Než odejde Anička ráno do školy, bude matka zpátky a to už musí být zbytek smaženého masa sněden. Protože ona donese nové. V pondělí je všechno čerstvé a lednice na to musí být připravená. Nové maso a nové bílé jogurty, které má Áňa za úkol koupit cestou ze školy. V tu dobu bude matka spát. V šeru ložnice, kde je do okna pro jistotu vsazena železná mříž. Lidi jsou zlí a je třeba se chránit. Klička na otevírání je uražená, a tak se v místnosti nedá vyvětrat. V obývacím pokoji naštěstí ano. Anička potichu sedí na zemi pod oknem a nadechuje se studeného vzduchu, který proniká skrze zatažený, tmavě žlutý závěs. Kolem dokola má na koberci rozložené sešity, jako že se učí. Musí se učit neustále. Aby měla dobré známky a našla si správné zaměstnání. I kdyby si tady teď zavařila mozek, naskládá to všechno do hlavy, protože z ní bude přinejmenším vedoucí linky. Nebo se dostane do kanceláře, kdoví jak to bude v drůbežárnách za pár let. Třídní schůzky jsou už zítra. Snad se na ně maminka po službě dobře vyspí.

Kontrakce po patnácti minutách. Za oknem přibývá tmy, lampy se zvolna rozsvěcují. Jako každý den v tuhle dobu, neměnný rituál. Také lidské tělo se řídí zavedenými pravidly a funguje dokonale. Jak přesně dokáže odkrojit daný časový okamžik.

Čtvrt hodiny. Děloha je na konci těhotenství největším svalem v těle. Tak nějak to psali v knize. A největší sval se právě rozhodl chovat se po svém. Potřebuje vypudit parazita, jehož potřeby přestává plně zajišťovat. Udělá to prudce, bez ohledu na to, jaký zvuk přitom jeho nositelka vydá. Miluška se pustí břicha. Teď to bylo silné. Na čele a zádech jí vyrazil pot. Srdce jí buší velmi rychle, je to tak, zůstala sama. Půl roku si spolu představovali, jak asi bude vypadat dnešní den. Ranní vstávání nebylo ničím zajímavé, hlasitý tikot hodin v obývacím pokoji, termín porodu v nedohlednu. Po obědě odchází matka na procházku a Miluška si jde lehnout. Opravuje křížovku v novinách, některá matčina písmena vůbec nepoznává, jako kdyby to tady s nimi luštil ještě někdo třetí. Chvíli střídavě čte a spí a rozespale přemýšlí, nezajímavý program, ale víc dělat nesmí. A najednou je pozdě, dítě chce ven, otec chybí, a ona, čtyřicetiletá riziková prvorodička, se snaží vytočit další telefonní číslo.

„Míro… to jsem já. Mohl bys pro mě přijet?“

„Děje se něco?“

„Marek tady není…“ Konec věty polyká. Stáhne se jí krk a nemůže promluvit. Pak se nadechne a kousne do tváří. Jako by to všechno byla pravda, až když se to vysloví nahlas.

„Tak jo, za chvíli jsem tam. Lehni si a počkej na mě. Hlavně nikam nechoď, zůstaň ležet,“ Míra mluví rychlým a klidným hlasem. On ví, co udělat, nezmatkuje, proč by ji nemohl do porodnice doprovodit on? Tolikrát jí potvrdil, že s tím počítá. Že na něho, na rozdíl od nějakého Diviše, spolehnutí je. Zavolej kdykoliv, ujišťoval ji posmutnělým úsměvem a raději se nedíval na její obrovské břicho. Už to nekomentoval a snad jí tu vymodlenou nemanželskou starost i přál. Dobře to dopadne, řekl, než položil telefon, a Miluška si v duchu ta slova opakuje, pořád slyší bratrův hlas, kterému věří. Bolestivý stisk další křeče tím sice neoddálí, ale přesto si jde sednout.

Opatrně se posadí do křesla v obýváku. Své oblíbené místo však nepoznává. Ten nepříjemný kus nábytku jako by ani nebyl jejich. Křeslo je tvrdé a najednou tak malé, a ona v něm není v bezpečí. Snaží se stočit do klubíčka, ale na tuto polohu dávno nemá nárok, její tělo potřebuje hodně místa, jinak se udusí. Už se nejde schoulit, ale ani skrčit nohy pod sebe, břicho se rozpíná, brní napětím a nedovoluje jakkoli sedět. A stát nebo chodit je mu taktéž nepříjemné, ležet na zádech bolí. Tak co vlastně chce! Proč je tak cizí a přestává ji poslouchat? Neměly by nyní spolupracovat? Porod je životní zážitek, zpočátku nepříjemný, ale ve výsledku prý nádherný, všechny to říkaly, tolik řečí kolem toho padlo… ale teď je sama a nikdo to za ni neudělá.

Miluška zapomněla rozsvítit a v pokoji je najednou tíživé šero. Každý kus nábytku dostává jiný rozměr a jí to není příjemné. Musí dojít zpátky ke dveřím. To přece zvládne. Potřebuje světlo! Zkusí se postavit, pomalu, opatrně… půjde v předklonu k vypínači… a pak zatáhne závěsy… Jenže dítě uvnitř se náhle prudce pohne a obrovské břicho bolestivě změní tvar. Je nepřirozeně hranaté a tlačí na hrudník a další součásti těla někde uvnitř vzadu. Po celé jeho ploše to nepříjemně brní a kůže se napíná k prasknutí. Přímo pod ní se rozrůstají větve nové, neznámé bolesti, která souvisí s nepřirozeným, zoufalým pohybem obsahu překrvených útrob. Kristepane, snad se neotočilo nohama dolů? To přece nejde, tohle děti nedělají, alespoň ne chvíli před narozením, byly by samy proti sobě…

Miluška se musí v křesle zaklonit a hodně narovná záda. Opře si hlavu o polštář a na moment zavře oči. Opatrně se dotkne břicha. Je stále její. Má zvláštní, ostrý tvar, který se co chvíli zavlní, jako by se chlapec uvnitř nemohl uvelebit. Třeba to bude on. Narodí se jim syn a ona konečně svolí s přestěhováním. Přemůže svoji hrdost, ustoupí a dovolí jeho otci, aby se o ně postaral. V jeho domě. Který je veliký a prázdný a ženskou bytostí tolik týdnů netknutý.

Pečlivě zabalená cestovní taška stojí vedle knihovny. Stačilo by natáhnout ruku, a mohla by se jí dotknout. Jenže nemůže ani sedět. Tlak kolem srdce je nesnesitelný a nedostává se jí vzduchu. Bolest břicha nepolevuje, už je to několik minut a ono to neodchází. Zmocňuje se jí panika. Co to má znamenat, takhle nejde žít, tohle se nedá vydržet… Potom nenarozené dítě vší silou kopne a jí se stane něco divného mezi nohama. Pomalu se sveze z křesla dolů a položí se na zem. Zavře oči. Dýchá pusou. A stále se to děje. Chtěla by se nadzvednout a dotknout se té tašky. Bůhví proč se jí potřebuje dotknout. Tělo však pracuje samo, nevšímá si jejích potřeb a nelze se v jeho křeči nijak vzbouřit.

Na zavazadle nezáleží. Důležitý je telefon a ten její studené prsty drží velmi pevně. Porod je jako smrt, před kterou v poslední chvíli uhneš, řekla jí v létě do očí Vávrová odnaproti. Pak se jí omluvila, nebylo to vhodné, vyčerpaná Miluška seděla zhroucená na obrubníku a brečela. Druhý den dostala obrovskou mraženou kachnu a poplácání po rameni, které tak dlouho potřebovala. Možná měla sousedka pravdu. Už zase měla pravdu, bolí to příšerně. Ještě chvíli, a ztratí vědomí. A její matka mezitím celou dobu leží ani ne půl kilometru od domu. Poblíž opuštěného mlýna, za kamenným mostem, který neuváženě přešla tam, ale zpátky se vrátit nemůže. Nejde to. Viděla pohyby světla ve vodě a bojí se pohnout.

Marie Bartáková leží v trávě podél štěrkové cesty a vypadá jako pohozený hadr. Začíná se třást. Zatím jí není zima, ale při pomyšlení, že vodní stíny viděly, jak tu stojí, ji ochromuje nekontrolovatelná vnitřní hrůza. Jakmile si uvědomila jejich přítomnost, okamžitě se položila na zem, ale nejspíš bylo pozdě. Stíny nelze přelstít. Blíží se sem. Přece sama slyší, jak šplouchá voda kolem břehů, to dělají naschvál. Dokážou vylézt neslyšně, jako něčí duše z těla ven, ale pokud se ona bojí zvuků, bývají hlasití. Vychutnají si její bušivý strach, který se zvedá v silných vlnách a napíná každý kousek jejího starého zesláblého těla. Strach. Možná může zavřít oči, aby ho neviděla. Přitisknout si ruce k uším a dělat hluchou. Udělá to, ale stejně stále slyší kapat vodu. Nebo může promluvit. Musí se ujistit, že to stále dokáže. Že ještě žije. Pomáhá to. Mluvit, poslouchat svůj hlas a za zavřenýma očima se přesouvat na jiná místa. Takhle dokáže přečkat pár okamžiků. Uběhne několik minut. Potom hlas ztichne, ona otevře oči a v tu chvíli rozřízne její mysl další série strachu. Kolem ní pluje mlha. Je těžká a zlá. K řece už kvůli ní vůbec nedohlédne. Ticho a mrtvo se rozprostřelo mezi jejich kroky a napřažené, dlouhé paže. Marii Bartákové zoufalstvím vytrysknou slzy. Už to nedokáže. Není blázen. A nikdy nebyla. Musela bojovat. Už tolikrát. Teď to ale vzdává. Prohrává. Až se nad ní skloní, nebude se umět bránit. Oproti nim je jako nic. A tak tu leží a odevzdaně čeká a nikdo další z města o tom neví. Možná tu u cesty přečká celou noc. Dokud ji kdokoli z živých nevezme za ruku a nepřevede přes ten zatracený prokletý most zase zpátky.

Anička stojí před domem u dveří otevřených dokořán a pozoruje matku, která hbitě nasedá na kolo a odjíždí do práce. Noční směna začíná v šest hodin, ale ona vyráží o půl hodiny dříve. Pro jistotu. Milada Vávrová se opře do pedálů a rychle to rozjede. Hned po pár metrech jí zadní kolo podklouzne a ona málem upadne na chodník. Tichou ulicí proletí ošklivé slovo. Naštěstí má maminka na sobě tlustou péřovou bundu a zateplené kalhoty. Kdyby se to opakovalo a ona z kola skutečně spadla, oblečení náraz utlumí. Jen v této ulici, na dohled opuštěné dcery, se smyk s kolem opakuje dvakrát. Vávrová nadává, ale od cesty do zaměstnání ji nic neodradí. Na Áňu už se neohlédne. Že holka půjde domů, zamkne za sebou všechny dveře a dodělá konečně ten referát o pohádkových bytostech, je samozřejmostí. Některé věci jsou tak jasné, že se nemusejí opakovat. Že by dělala dcera večer něco jiného, Miladu ani na moment nenapadne.

Anička zavře dveře, zamkne a šourá se chodbou do obýváku. Tam otevře obě okna. I když je venku tma a v ní se kdykoli může zjevit zloděj v kukle, snaží se dívka dostat do domu co nejvíce čerstvého vzduchu. Sama stojí v jednom z oken a zkoumá, co se děje naproti v domě. Proč je u Bartáků pořád tma? Copak si dneska sousedé nerozsvítí? Najednou je však světla příliš. Je modré a v pravidelných kruzích přejíždí po zdech okolních domů. U protějšího chodníku zastavuje sanitka. Řidič vystupuje, obíhá auto a pospíchá k Bartákovic dveřím. U obrubníku mu to podklouzne, ale on pád obratně vybere a už se hrne do domu. Anička z toho nemá dobrý pocit, připomíná jí to nedávné hasičské školení ve škole. Všechno se děje příliš rychle.

Sotva stačí zavřít okno, doběhnout do předsíně a opatrně vyjít ven na ulici, už jsou v okolních dveřích další lidé a mlčky pozorují Milušku, jak přemáhá bolest a snaží se udělat další krok. Podkluzuje to, ale ona se s pomocí svého bratra bezpečně dostane dozadu do jeho sanitky, kde se opět, kdyby to tolik nebolelo, může položit. Pan doktor Diviš tu kupodivu nikde není.

Míra Barták rychle zamyká jejich dům a nese sbalenou tašku. Ještě než zabouchne zadní dveře vozu, zkusí se mu Anička připlést do cesty.

„Mílo!“ zavolá dívka vystrašeně. Miluška zvedne unaveně hlavu. Vypadá jinak. Je bledá a zírá jako ve snách. Ale slyšela ji, reaguje. Choulí se do bundy přehozené přes ramena a dýchá s otevřenou pusou.

„Tohle je pro tebe,“ řekne její malá kamarádka a vyloví z kapsy tmavý kulatý kámen. Vlézt přímo do vozu se bojí, a tak se jen co nejvíce nakloní dovnitř a natahuje k Milušce ruku. Ta se na ni nepřítomně dívá, ale nakonec se taky nahne a kámen si vezme. Anička na ni přátelsky mrkne. Nic jiného ji nenapadá. Dobře to dopadne. Pak řidič dívku jemně odstrčí, zabouchne dveře a pospíchá dopředu za volant. Děkuju, pomyslí si Miluška v duchu. Nahlas to říct nedokáže, už to zase přichází.

6.

Ledovka se šíří krajem jako rozlitá nákaza. Petr Málek poprvé řídí služební auto ve tmě a nedělá to vůbec rád. Ne že by mu to za denního světla šlo lépe, dojet dnes odpoledne k močálům byl nadlidský úkol, bloudil vesnickými zkratkami, nepočítal s uzavírkou a už vůbec ne s tou příšernou mlhou. Jízda touhle nocí už je ovšem moc. Za svůj článek pochválen nebyl, tohle prý dokáže napsat každý, a nemusí se kvůli tomu ani přezouvat, šéf potřebuje víc. Chce výpovědi svědků a prohlášení kriminalistů. Totožnost těla. Náladu ve městě, přímé řeči, žádné spekulace. Okamžitě. Copak se nemohl zastavit v hospodě a poslechnout si něco od místních? To musel odtud tolik pospíchat? Takhle se chová reportér? Hned teď pojede do krajského města a přiveze toho víc. Dostane služební vůz a bude pospíchat. Nepříjemnou, namrzající tmou. Tmou, která ve skutečnosti není vůbec černá. Je namíchaná z několika nepříjemných odstínů šedivé a bílé. Jako ten malý kousek rychle se míhající přerušované čáry uprostřed silnice. V jednu chvíli tam je, a za moment zmizí a pak se může stát cokoliv. I povrch cesty se mění překvapivě často, znenadání chybí krajnice, patníky, značky nebo jakékoli znamení, že je auto stále na čtyřech kolech. Co když se vznáším nad zemí? pomyslí si začínající novinář a vzápětí se sám pro sebe směje. Co ho to napadá. Zrovna jeho. Inteligentního, věcného, logicky uvažujícího člověka! Svou dedukcí je v redakci proslulý od prvních dnů a možná by byl i dobrým detektivem, nesmí to však uspěchat. Jeho místo je zatím v regionálních novinách.

Hlavní křižovatka na Hradec musí být blízko. Ať se děje, co se děje, Málek pojede pořád rovně, dokud nenarazí na kruhový objezd, na kterém zahne doprava. Pak už se nemůže ztratit. Hlavní příjezdová cesta bude pohodlně lemovaná lampami a semafory a on po ní triumfálně vjede až do centra krajského města, kde se dobře vyzná. Tohle všechno je pro něho připravené za odbočkou… Zatím je však uprostřed hutné, nečisté tmy, jakou snad v životě neviděl. Kdyby to tolik nespěchalo, na chvíli by zastavil a šel by se zkusit nadechnout té podivné navlhlé atmosféry, kterou vnímá jen zprostředkovaně pomocí dálkových světel svěřeného auta. Stačilo by natáhnout ruce k obloze a zmáčknout, a měl by toho plné rukávy. Tohle bude Irmu určitě zajímat.

Minulo ho protijedoucí vozidlo. Alespoň mu to tak připadalo. Mohl to ale být i blesk, který sjel do země těsně vedle jeho pravých dveří. Sklo předního okna se zevnitř mlží a zvenčí se začíná plnit drobně nasekanými kapkami deště. Než Málek přijde na to, jak seřídit větrání vzduchu tak, aby skrz okno něco viděl, voda venku se změní v miniaturní krystalky ledu. To mu ještě scházelo, jestli tohle namrzne, už se pak nedostane zpátky. Málek se nervózně předklání a natahuje krk, aby mu vpředu na vozovce nic neuniklo. Bezpečnostní pás ho tlačí do tlustého břicha, které je studené a zároveň nepříjemně zpocené, a skrz vlhkou košili mu prosvítají husté nazrzlé chlupy, jako když přehodí zapranou záclonu přes špinavé zatoulané zvíře. Mladík pevně drží volant, ale není mu to nic platné. Ledovka si s pneumatikami dělá, co chce. Nakonec i ten zbylý kus silnice vepředu, ten jediný záchytný bod, mizí. Bílá tma vyhrává.

Takhle přesně se cítí noční dálkoví řidiči, říká si rádoby moudře novinář pro sebe a snaží se zachovat klidnou hlavu. Nejdůležitější je vyrovnanost. Nezmatkovat, nedělat prudké pohyby, držet volant rovně, soustředit se, nešvihat to zprava doleva, udržovat mírné tempo, a ona se ta potvora bílá stejně nejpozději do jednoho kilometru rozplyne. S přibližujícím se velkým městem mlha zmizí a já jakoby nic vjedu zpátky do pozemského světa. Odchytnu dědka a toho nervózního doktora a zastavím se u slečny Procházkové. Pochválím jí účes a zdůrazním slušivost uniformy, protože přesně tudy a nikudy jinudy vede schůdná cesta, prochozená všemi předchozími regionálními reportéry. V neděli večer nebude nikdo nic kontrolovat a pro toho, kdo to umí, existuje zítřejší oficiální policejní prohlášení již dnes. A pak konec, odjezd domů, horká voda, gulášová polévka, shrbená Irma a její oči vytřeštěné přes celou hlavu. Její svraštělé hubené ruce, které poslušně čekaly doma v teple a které dokážou vymáčknout z člověka příběh, který se ještě ani nestal…

Vedle Málka na sedadle spolujezdce zazvoní odložený mobilní telefon. Ten, který dnes našel v bažinách. Vlastně dobře ví, komu patří, mohl ho Divišovi vrátit hned na místě, ale to by se připravil o spoustu materiálu. Neobvyklé vyzvánění už se ozvalo tolikrát během odpoledne, ale stejně si na něj Málek nezvykl. Na rozsvíceném displeji naléhavě blikají dvě písmena: M. B. Náš pan doktor je dneska na roztrhání, ušklíbne se škodolibě řidič a omylem otočí volantem doleva o několik stupňů více, než je přípustné. O dvě vteřiny později se v důsledku toho změní osud celého kraje. Přímo před vozem krajského deníku vybuchne ohnivá galaxie a na Málka se z kašovité mlhavé tmy vyvalí hořící drak. Novinář automaticky strhne volant. Doprava. Každý noční dálkový řidič by to stočil na tuto stranu, mimo silnici, do bezpečné náruče zoraného pole. Pořád lepší podmáčené hroudy hlíny než plameny zatím nepojmenované katastrofy. Ta se rychle blíží. Řidič protijedoucího kamiónu, který naštěstí taktéž strhne volant a tím položí na bok největší místní kolos pro přepravu živých zvířat, později vypoví, že si na nic nevzpomíná. Vybaví si jen bolest očí, prudké světlo uvnitř tmy a nemožnost sledovat cokoliv před sebou. Je to jako mžik, jen křičí, leží na volantu a zadkem vší silou tlačí do sedadla své přesvědčení, že všechna kola zůstanou na zemi. Kvílivý zvuk smyku je příšerný, obrovská kabina kamiónu připomíná hlavu pokládající se na bok a následně kroutí zbytky svého dlouhého trupu do nepřirozené, bolavé polohy.

Točna pevně přirostlá k návěsu si nenechá dobrovolně zlomit vaz, tlak nárazu je mohutný, krk se nebezpečně zaklání a pak to dokáže. Obrátí na bok celé těžké monstrum, namrzlý křišťálový asfalt rozpřáhne náruč a zachytí přeplněný úpějící návěs. To vše v jeden moment, jako rychlé polknutí tablety proti smutku.

Table of Contents

ČÁST PRVNÍ Mrtvá z Močálů

1.

2.

3.

6.