Skrytý ráj

Luca Di Fulvio

skrytý ráj

IKAR

Luca Di Fulvio

IL PARADISO NASCOSTO

Copyright © 2022 by Bastei Lübbe AG, Köln

Alle Rechte vorbehalten

Jasket design © by ZERO Werbeagentur, München

Translation © 2024 by Marta Bárová

ISBN 978-80-249-5473-8

Obsah

PROLOG

 1 

 2 

 3 

 4 

PRVNÍ ČÁST

 5 

 6 

 7 

 8 

 9 

 10 

 11 

 12 

 13 

 14 

 15 

 16 

 17 

 18 

 19 

 20 

 21 

 22 

 23 

 24 

 25 

 26 

DRUHÁ ČÁST

 27 

 28 

 29 

 30 

 31 

 32 

 33 

 34 

 35 

 36 

 37 

 38 

 39 

 40 

 41 

 42 

 43 

 44 

 45 

 46 

TŘETÍ ČÁST

 47 

 48 

 50 

 51 

 52 

 53 

 54 

 55 

 56 

 57 

 58 

 59 

ČTVRTÁ ČÁST

 60 

 61 

 62 

 63 

 64 

 65 

 66 

 67 

 68 

 69 

 70 

 71 

 72 

 73 

 74 

 75 

 76 

EPILOG

 77 

 78 

Poznámka autora

Mé ženě Elise,

slunci, kolem něhož se nikdy nepřestanu otáčet.

Má lásko, stiskni mi ruce, znovu a znovu.

Jako ten, kdo odjíždí a neví, zda se vrátí.

Pamatuj, jsi lepší než každý smutný den,

než hořkost, než slzy, než válka se smutkem.

Jsi mé nebe,

Ano, mé nebe.

Přijdu a vezmu si tě svýma rukama.

Budu takový, jakého nečekáš.

Budu vítr, který nosíš v sobě.

A osud, který si nikdo nevybírá.

A pak, láska je prostá věc.

A teď, teď, teď ti to dokážu.

Láska je prostá věc – Tiziano Ferro

PROLOG

Život za život

 1 

Léta Páně 1610

Třetí den měsíce listopadu

Borgo San Michele, Východní Alpy

Ženu, prokřehlou a v bezvědomí, objevili za úsvitu ve výklenku obvodové zdi kláštera.

Mnich, který každé ráno vynášel na páchnoucí smetiště odpadky, si jí nejdřív nevšiml. Měl na mysli jiné věci. Při chůzi ve sněhu, který té noci hojně zasypal okolí, ho zábla chodidla. Navíc se ze všech sil snažil nešlapat ve smetí nahromaděném ve výklenku. Z dálky k němu doléhalo řinčení řetězů trestanců. Podle purkmistrova výnosu přicházeli každý týden pro páchnoucí zbytky, které ti nejbědnější z bědných prohrabávali ve snaze najít něco k snědku. Mnich vyprázdnil dvě vědra a kvapně spěchal do kláštera pro zbytek.

Při zpáteční cestě viděl, jak osm trestanců, spoutaných na kotnících řetězy a táhnoucích za sebou páchnoucí káru, které střežili dva biřici, zahýbá za roh klášterní zdi. Rychle vyklopil do výklenku další dvě vědra a měl se k odchodu, aby se nemusel se sprostými vězni potkat.

Beztvará hromada smetí se po dopadu nevábného obsahu lehounce pohnula a ozval se z ní slabounký nářek.

„Sakra, Berna, děvka, co přebývá dole u Medvědího mostu,“ vyhrkl jeden z mužů, hlídajících trestance. Sáhl si do rozkroku a zasmál se.

Mnich, který jí mezitím odhrnul odpadky z obličeje, couvl o krok, jako ochromený strachem, že se dotykem s nečistou ženštinou nakazí. Na první pohled připomínala mladou mumii. Pleť měla mrazem promodralou a zkrabatělou. Pootevřená ústa s rozbitými rty odhalovala prořídlé zuby, tmavé a shnilé. Zoufalý, odevzdaný pohled prozrazoval, že viděla víc, než by lecjaká stařena mohla vyprávět na sklonku života.

„Nestrkej jí ho do huby, mnichu!“ hulákal jeden z trestanců. „Jináč ti pták upadne jak rampouch.“

Nevěstka, hluchá k oplzlému chechotu galejníků a biřiců, pomalu pohnula rozpraskanýma rukama, zakrytýma rozedranými hadry, a položila si je na břicho. Zjevně se snažila naznačit něco, co nedokázala vyslovit.

„Kliď se odsud, špíno!“ zasyčel mnich a zahrozil jí klackem sebraným ze země. „Odveďte ji pryč! Na co čekáte?“ obrátil se na biřice.

Trestanci a jejich doprovod se dál prohýbali smíchem, když se, přivolaný hlukem, objevil bratr Thevet, převor kláštera, rukávy kutny vykasané po lokty a ruce ušpiněné od hlíny. Svíral v nich čerstvě uříznutou hlávku zelí.

Žena jeho přítomnost spíš vycítila, než aby ho skutečně viděla. Našla v sobě sílu, obrátila se k němu a zadívala se na jeho vyzáblý obličej. Jeho zářivé oči zvýrazňovaly projevy šedého zákalu. Po očních bulvách mu stékaly slzy jako rozpuštěný vosk. Jejich pohledy se setkaly. Ženina tvář se stáhla v bolestivém úšklebku, který snad měl být úsměvem, jak se bratru Thevetovi zdálo.

Její bolest, utrpení, zbědované tělo ho přiměly odříkat kratičkou modlitbu.

Trestanci a strážci zmlkli.

V nastalém nepřirozeném tichu, stejně pomalu jako se otočila, zvedla žena prst zrudlý mrazem a namířila ho na převora. „Co nevidět… se narodí,“ zamumlala a znovu si zmáčkla břicho. Vzápětí omdlela.

Hlávka zelí v rukách bratra Theveta se skutálela do sněhu.

Zmítala jím směsice protichůdných myšlenek a zastírala mu mozek. Pokřižoval se, téměř bezděčně, a nařídil: „Odneseme ji dovnitř.“

Nikdo se nepohnul. Mnich, který vynášel odpadky, jí dál hrozil holí a vrtěl hlavou v pomalém, neosobním, opakovaném nesouhlasu.

Bratr Thevet mu vytrhl klacek z ruky. „Pomoz mi ji odnést dovnitř,“ zopakoval důrazně a postrčil ho k hromadě smetí. Zvedl ženu v podpaží a čekal, až ji mnich vezme za nohy. „A vy běžte pro bábu,“ obrátil se na stráže.

„Pro bábu?“ zašeptal zděšeně bratr, který držel rodičku za nohy, a málem ji pustil.

„Jakou bábu?“ ozval se jeden z biřiců.

„Není času nazbyt!“ houkl převor a zadíval se mu přímo do očí. „Dobře víš, kdo pomáhá dětem na svět, ta osoba přece před lety ulehčila i tvé ženě. Víš to a já taky, nemysli.“

Muž pochopil skrytou výhružku a zbledl.

„A teď sebou hoď. Jinak, jako že je Bůh nade mnou, tě osobně udám inkvizitorovi.“ Převor kopnutím otevřel vrátka do klášterní zahrady a vsoukal se dovnitř.

„Porodní bábu, bratře Thevete?“ zeptal se znovu jeho pomocník, když procházeli sněhem pokrytou zahradou.

„Odneseme ji na ošetřovnu.“

„Nevěstku… a chcete zavolat i porodní bábu?“

„Chceš jí snad osobně šátrat pod sukněmi? Víš něco o tom, jak se rodí děti? Myslíš si, že si ve svém zbědovaném stavu pomůže sama?“ Převorův hlas zněl naléhavě. „Náš Pán přivře oko, když pro jednou porušíme pravidla svaté matky církve. A pospěš si. Na ošetřovnu.“

Ženu položili na stůl uprostřed místnosti s nízkým stropem, provoněné mastmi a sušenými bylinkami.

„Zavolej Stanislaa,“ nařídil převor. Když osaměl, přiložil do krbu, přisunul stůl co nejblíž k ohni a podložil rodičce hlavu trochou suché slámy. S krucifixem v ruce poklekl u jejích nohou a začal se modlit.

Z improvizovaného lůžka žena, svírající rukama vzedmuté břicho, svým nářkem odpovídala na jeho litanie.

 2 

Léta Páně 1610

Třetí den měsíce listopadu

Borgo San Michele, Východní Alpy

Chlapeček stál za pootevřenými kuchyňskými dveřmi, když se ozvalo klepání. Byl vyděšený a srdce mu bušilo jako zvon.

Nakoukl ven a uviděl otce, jak obezřetně otevírá domovní vrata a pouští dovnitř ženu. Znal ji. Jehanne, porodní bába. Kdykoliv ji potkal, snažil se jí vyhnout. Ta šereda mu naháněla strach. A nazývala ho tak, jak se mu nelíbilo.

Zpoza dveří sledoval, jak vchází dovnitř, v ruce pytlík z konopného plátna.

Věděl, že jí neušlo, k jaké tragédii se u nich doma schyluje, a v uplynulém týdnu ji několikrát zahlédl, jak se snaží promluvit s otcem, přivést ho k rozumu, ale bez úspěchu. Jak ji jeho otec Martinengo – i když ji před pěti lety požádal, aby jeho ženě pomohla přivést na svět jejich jediného syna – zatvrzele odmítá vyslechnout. Nevybíravě ji posílal pryč, vyhrožoval, že ji udá inkvizitorovi.

Onoho rána za úsvitu zaslechla Jehanne tiché klepání na dveře a ocitla se tváří v tvář Martinengovi. Měl těkavý pohled, oči zarudlé pláčem i žalem a vytřeštěné zoufalstvím. A tak se za ním ve vší tajnosti vypravila a nic mu nevyčítala. Považovala ho totiž za dobrého člověka, i když pro všechny ve městečku byl „odpadlíkem“.

„Kde je světec?“ zeptala se ho, jen co vešla dovnitř.

„Neříkej mu tak, ženská,“ obořil se na ni chraplavým hlasem zlomeným bolestí.

„Je vyspělejší než ostatní děti jeho věku?“

„Co na tom teď záleží? Nesmíme ztrácet čas!“

Porodní bába se nenechala odbýt. „Je vyspělejší, nebo ne?“

„Ano… ale…“

„Tvůj syn patří k vyvoleným. Benandant, dítě Štěstěny, narodil se s camisciou, plodovou blánou, řekla jsem ti to, když jsem mu pomohla na svět.“ Zvedla hlavu s hustou, nepoddajnou kšticí směrem k hornímu patru skromného domku. Věděla, že tam leží umírající žena. „Jestli má tvá manželka ještě nějakou naději… je v rukách tvýho syna. Proto jsem tady. Proto jsi mě zavolal. To dobře víš.“

Martinengo di Barco sklopil hlavu. „Ne, nevím,“ hlesl odevzdaně. „Dohnalo mě k tomu zoufalství.“

Jehanne svírala v ruce tuhý kus plátna. „Zavolej ho!“

Vyděšený chlapec se schoulil v koutě kuchyně.

Seshora se ozvalo přidušené zasténání. Martinengo vzhlédl přes smrkové zábradlí ke komůrce, kde mu umírala žena. Nato otevřel dveře do kuchyně a kývl na syna.

„Běž s touto ženou za matkou.“

„Ty s námi nepůjdeš?“ zeptala se Jehanne.

„Ne. Láska a žal mě přiměly k tomu, co mi víra zakazuje. Ale svědomí mi brání účastnit se čarodějnických rejdů,“ odpověděl pochmurně.

Chlapcovy oči se naplnily děsem, když ho Jehanne chytila za ruku a táhla po schodech nahoru.

Vešli do temné, páchnoucí místnosti, kde na lůžku naříkala zpocená umírající, tělo potřené mastí. Paže se zanícenými vpichy od pouštění žilou. Jehanne natáhla k chlapci dlaň s plátýnkem ve tvaru čtverce, rozložila je a ukázala mu zahnědlý, tenoučký kousek vyschlé kůže.

„Camiscia. Narodil ses s ní a já ji uchovala. Jen málo lidí přichází na svět s čepcem Štěstěny. Dostali od Hospodina do vínku dar, umí zaručit bohatou úrodu, zajistit plodnost ženám a zvířatům, bojovat proti čarodějnicím při sabatu… a vyléčit na smrt nemocné.“ Sbalila plátno, dvěma provázky ho připevnila chlapci na krk a upravila tak, aby se dotýkalo kůže na hrudi. Odvedla ho k matce, vzala ji za ruku a vložila ji synovi do dlaně. Napůl úst odříkala modlitbu a obrátila se k chlapci. „Podívej se!“ zasyčela mu do tváře. Téměř násilím k němu otočila ženinu hlavu. „Dívej se na smrt v jejích očích a poraz ji! Dívej se na svou matku, Danieli di Barco, a zachraň ji!“

Umírající vytřeštila oči a křečovitě sevřela chlapcovu ruku. Černé nehty se zasekly do hebké bílé dětské kůže.

„Jen ty to dokážeš, světče!“ křičela Jehanne. „Zachraň, zachraň ji svou mocí!“

Daniele, téměř zkamenělý hrůzou, vyděšeně zíral do matčiných očí. Zmítala se na lůžku a zarývala mu nehty stále hlouběji do masa. Vydala srdcervoucí sten a plíce se jí s pískavým zvukem vyprázdnily. Zachytil její poslední výdech. Pohled, který na něj upírala, se zakalil. A ruka, která mu rozdrásala kůži, konečně uvolnila stisk.

Zezdola se ozvalo naléhavé klepání na dveře.

„Nepochybuj o své moci,“ zašeptala Jehanne Danielovi. „Seš světec. Benandant. Narodil ses s darem zachraňovat lidský životy, ale jestli dnes tvá matka zemřela, pak z nějakýho vyššího důvodu, měla to vepsaný v osudu… nebo to stojí v osudu někoho jinýho.“ Zvedla se, přistoupila k oknu, otevřela je a ukázala duši zesnulé cestu, kudy se má vydat do nebe. Nato opustila místnost.

„Pojďte, Jehanne,“ ozvalo se z přízemí. „Shání se po vás bratři od svaté Ulpizie, abyste pomohla na svět dítěti.“

Porodní bába se naklonila přes zábradlí. „Bratři?“ vyhrkla podezíravě. „A posílají pro mě stráž?“

„Ano, ale musíme si dát pozor, kolem obchází inkvizitor,“ odpověděl muž vyslaný bratrem Thevetem.

Daniele slyšel, jak se vchodové dveře zavírají. Něco dopadlo na podlahu a ozval se vzdálený, hluboký, zoufalý nářek jeho otce.

Vyprostil ruku z matčiny dlaně. Strhl si z krku plátěné pouzdro, ukrývající kousek plodové blány, s níž přišel na svět, a vyhodil je z okna. Naklonil hlavu k tváři mrtvé a zadíval se do vytřeštěných, vyhaslých očí.

Když otec sebral odvahu a vyšel nahoru, Daniele ležel schoulený pod pokrývkou a objímal mrtvou matku.

Martinengo ho vytáhl z postele a vtom si všiml zarudlé, nateklé spáleniny přesně uprostřed hrudníku. Ve tvaru čtverce, stejných rozměrů, jaké měl kus plátna. Do něho Jehanne zabalila camisciu, s níž jeho syn přišel na svět.

„Nemůžeš se mnou zůstat.“

 3 

Léta Páně 1610

Třetí den měsíce listopadu

Borgo San Michele, Východní Alpy

„Klečet u nemocnýho nevěstí nic dobrýho. Přivolává se tím smrt. A já už se s ní dnes setkala.“

„Chop se své práce, Jehanne,“ odtušil suše bratr Thevet. „A ty, Stanislao, najdi bylinku, která ji přivede k sobě.“

„Hrome, Berna, nevěstka od Medvědího mostu,“ vyklouzlo porodní bábě při pohledu na mladou ženu ležící na stole.

„Jak dlouho to bude trvat?“ zajímal se převor, zatímco kulaťoučký bylinkář přejížděl pod nosem rodičky lahvičkou.

Jehanne si povzdechla. „Každý se mě ptá na totéž. Ve vší úctě, jsem dobrá porodní bába, i když podle vás, mužů církve, vykonávám nečistý povolání, a je mým údělem čekat, až se ženy dle přírody rozhodnou přivíst svý děti na svět.“ Popošla ke stolu, kde ležela zpocená, naříkající prostitutka a přes zelenou sukni, plnou děr, záplat a mastných skvrn, si mačkala břicho. „Tak se na to mrkneme.“ Jehanne jí zvedla sukni, odhalila nohy a nakoukla mezi ně. Pohled jí zjevně nestačil, a tak strčila mezi stehna rodičky velkou, hrubou ruku, zahnědlou od cikorky a rybích vnitřností. Vytáhla ji mokrou. „Pro Kristovy rány, je to tady, děvenko. A teď, prdelko zlatá, seber veškerý síly, jestli ti ňáký zbyly, a dáme se do práce. Dej na má slova, toho outěžku se co nevidět zbavíš.“ Osušila si o bok ruku mokrou od plodové vody a posadila se na stoličku.

Mnichy její chování zarazilo, až se jako první ozval bratr Thevet. „Cože? Prý to bude brzy a teď se posadíš?“

Ani se nenamáhala otočit, aby se mu podívala do tváře. „Hej, bratře, už jsi někdy pomáhal na svět dítěti? Já jo. Ani nevím kolika a kolika ženám. Jestli se tahle děvka bude chtít vyzpovídat, obrátí se na tebe. Ale jestli chce porodit svýho parchanta, bude lepší, když se spolehne na mě, jako že je Bůh nade mnou. Tak mě nech na pokoji. A jelikož tady uvnitř budou za chvíli k vidění nechutnosti, nic pro čistý duše, jako ty vaše… jděte ven, ve vší úctě, mně se bude líp pracovat a vy neposkvrníte svý duše jak lilie.“

Nastalé ticho náhle prořízlo zasténání, hlasitější než předchozí. Rodička se vzepjala do oblouku a oběma rukama sevřela okraj stolu, který byl pod ní stále vlhčí, nato hlučně dopadla zpět na dřevěnou desku.

„Je to tady, prdelko.“ Jehanne se zvedla a obrátila se na mnichy. „Teď odhalím tu část, které jste přísahali, že se nikdy nedotknete… dělejte, jak myslíte.“

Mniši se potichu vytratili z místnosti a zavřeli za sebou. Jak se novinka rychle roznesla, objevili se další bratři. Převor při pohledu na ně vyhrkl: „A je to tady!“ A tak přidali do kroku a shlukli se u ošetřovny. Tiše si šeptali, uši přilepené na mohutné dveře.

Náhlý křik je vyděsil natolik, že uskočili dozadu.

„V tomhle zasraným světě,“ drmolila porodní bába, zatímco mačkala břicho rodičky. Nepřítomnost mnichů jí rozvázala jazyk. „Dejchej, prdelko, dejchej zhluboka a všechno bude jednodušší… dejchej, dejchej… V tomhle zasraným světě, jsem říkala… sračky hnijou na ulici, plavou v řece, hovna mají lidi pod nosem, na dvorcích, jsou všude… a proto mě dobře poslouchej. Když se narodí dítě děvce, tak ho ani nepokřtí nebo jenom špinavou vodou… Dejchej, dejchej, dobře, takhle, nemusíš řvát…“ Ve zrychlujícím se rytmu mačkala břicho rodičky. V jejím obličeji se zračilo stále větší utrpení. „Dejchej, dejchej a tlač, dělej… Dobře mě poslouchej, jestli chceš, já tvýho parchanta, co se má narodit, klidně kopnu do hlavy, ale proboha, proboha, hlavně kvůli němu nevypusť duši. Věříš, že mu prokazuješ laskavost, když ho vyplivneš na svět? Mysli nejdřív na sebe, až pak na toho zkurvysyna, parchanta. Nepřestávej dejchat, takhle, výborně… A jestli nezdechneš a porodíš ho, ať je to kluk… A teď tlač! Tlač, tlač, ty děvko! Tlač, říkám ti! Tlač! Bratře, bratře! Pojď sem, honem!“ Jehanne se vrhla ke dveřím. „Bratře… dejte jí čichnout, omdlela… Pro Boží umučení, nezvládne to, nezvládne…“ Okamžitě se vrátila k rodičce, která se ochable zmítala, jako by se již nechtěla podvolit prudkým pohybům diktovaným bolestí.

Bratr Stanislao odzátkoval lahvičku a přejel jí několikrát pod nosem rodičky, zatímco porodní bába dál vší silou mačkala její břicho.

Dovnitř vešel bratr Thevet a zamířil ke stolu. Prostitutka ho znovu hledala, spíš ho cítila, než viděla. I když vysílená porodem, zmítající se v křeči, oči zakalené, vytušila jeho přítomnost. Jejich pohledy se opět setkaly.

„Já to věděla, já to věděla…,“ hořekovala porodní bába a obcházela kolem ní, plácala ji do tváří, mačkala břicho tu z jedné, tu z druhé strany, strkala špinavé ruce mezi téměř nehybné nohy. Vytahovala je stále zakrvácenější. „Tlač, prober se… tlač! Ale ne… Co teď? Dej jí čichnout, rychle… jinak nás opustí… Kolik já už takovejch viděla, děvko jedna, kolik už jsem jich viděla, hubenejch jak lunt, boky úzký…“ Její pohyby se zpomalovaly, jako když vůz ztrácí do vrchu rychlost. Přestala mačkat břicho rodičky a zastavila ruku bratra Stanislaa, který jí přejížděl lahvičkou pod nosem. „Už není třeba, bratře. Přestaň, je to zbytečný…“

Místnost zahalilo mrazivé ticho a jako sněhová peřina ztlumilo i šoupání sandálů mnichů. Hrnuli se a tlačili dovnitř, jako by jim nestačilo množství mrtvých, které v životě viděli.

Převor zatlačil ženě oči a udělal jí na čele křížek.

Mrtvá promodralýma rukama svírala okraj potřísněného stolu, z koutku úst jí vytékal pramínek slin a rozpouštěl se ve slaném potu tváře, světlé vlasy promíchané se slámou pod hlavou, žíly na krku nepřirozeně naběhlé.

V místnosti nikdo ani nedutal.

V hutném tichu všechny najednou zaujal oplzlý zvuk, znějící téměř jako odfrknutí. Zřetelný, nejdřív tichý a postupně stále hlasitější. Pohledy všech, Jehanne jako první, se upřely mezi stehna mrtvé prostitutky. Frkání se opakovalo. Na překvapenou tvář porodní báby dopadla krvavá sprška a zbarvila ji doruda. Uchopila nůž, který měla po ruce, provedla rychlý řez a vytáhla tvorečka brunátného ve tváři jako jeho matka, ale na rozdíl od ní živého.

„Seš horší než kurva,“ vydechla Jehanne. „Ať do mě hrom uhodí, něco takovýho se mi nikdy nestalo… Seš horší než děvka, holčičko moje, seš ztělesněnej ďábel… čarodějnice!“ Nepodvázala novorozenci pupeční šňůru, jen ho hodila do náruče mrtvé matky, jako by pálil.

Děťátko plakalo a svíjelo se. Jako by ho bolela víc duše než tělo, napadlo bratra Theveta, ohromeného a zhnuseného tou podívanou.

Vzápětí se ozvala Jehanne. „Ještě dnes ji hoďte do vody. Je pokřtěná krví, ďáblova dcera… Já nic nechci, ne, ne, nechci peníze od Satanáše, opravdu ne… Udělejte s ní, co chcete, a věřte mi, já se o tom ani slůvkem nezmíním… A dejte na mě, do řeky s ní.“

„Zmiz!“ zahřměl bratr Thevet tak drsným a rozhněvaným hlasem, že porodní bába chvatně opustila klášter svaté Ulpizie a ztratila se v zatuchlých uličkách městečka.

Mniši – jako první z nich Stanislao, bratr bylinkář – začali pokyvovat hlavou na znamení souhlasu, který znesvěcoval jejich víru, dolů, nahoru, dolů, jako by chtěli říct: Do řeky, do řeky, do řeky…

Převor je proklál pohledem. „Styďte se!“ vybuchl.

Málo soucitní bratři se probrali z noční můry, padli na kolena a hledali únik v pokřižování, a dalším a dalším, tolikrát, kolikrát pokývali hlavou v nemilosrdném a předčasném odsouzení na smrt.

Jen bratr Stanislao zůstal stát a vrtěl hlavou. „Byli jsme svědky zázraku proti přírodě. Není povahy božské, nýbrž ďábelské! Porodní bába má pravdu.“

Převor k němu popošel, chytil ho za krucifix, který mu visel na krku, a zasyčel mu do tváře: „Padni na kolena, bratře, a žádej Pána o odpuštění za své myšlenky. Jinak ho poprosím, aby mi dal sílu strhnout ti křížek, protože ho nejsi hoden.“

Bylinkář zůstal ještě okamžik stát. Nato se pod ním podlomily nohy, padl na kolena a rozvzlykal se.

Převor vzal vřískající novorozeně do náruče, odřízl mu pupeční šňůru, očistil je od krve, která se na jemné pokožce začala srážet, a zabalil je do pokrývky. Utišilo se a okamžitě usnulo.

„Jak je teplá, měkoučká. Ne, maličká, neskončíš v řece. Už jednou ti hrozilo, že se utopíš, v krvi vlastní matky.“ Zadíval se na spolubratry. „A jestli jsi čarodějnice, dle vůle našeho Pána, za pár let se naším městem bude linout pach spáleného masa. Do té doby máš právo žít. Zatím budeš pít kozí mléko, i tvá matka by tě stěží mohla kojit, když měla tak malá prsa.“

Venku opět začalo sněžit. Dva bratři zakryli tělo mrtvé bílým plátnem a pomysleli si, že převor riskuje udání z kacířství. Nechal v klášteře rodit lehkou ženštinu za pomoci porodní báby, a dokonce jí udělil poslední pomazání. A zrovna v den, kdy městečkem obchází inkvizitor.

Maličká dál klidně spala převorovi v náruči. Bratři opustili ošetřovnu, nyní nakrátko změněnou ve smuteční síň, prosycenou nasládlou vůni krve a pronikavým pachem smetí, které venku prostitutku zasypalo, a odebrali se do velkého refektáře na snídani.

„Bůh je láska,“ oznámil hlasitě mladý mnich stojící u pultíku. „A láska je Bůh. Tato láska je nejlíbeznější, nejlahodnější, nejpokojnější, jak jen lze vypovědět.“

„Amen,“ neslo se v odpověď refektářem.

„Erat navis in medio maris, et ipse solus in terra. Byla loď uprostřed moře a on sám na zemi.“

„Amen.“

„Ve středu, třetího dne měsíce listopadu Léta Páně 1610,“ odříkal a pokřižoval se. Přítomní ho napodobili.

Slova se ujal bratr Thevet s nemluvnětem v náruči. „Svatá Susanna z Eleuteropoli ztratila matku i otce. Pokřtil a vychoval ji kněz. Když vyrostla, chtěla vstoupit do kláštera. Tehdy nebyly ženské řády, a tak se přestrojila za muže, aby vedla život plný odříkání.“ S úsměvem pohlédl na mnichy, kteří netrpělivě svírali v rukách lžíce. „Toto děvče vyroste v klášteře, mezi mnichy, proto se bude jmenovat Susanna. A jelikož známe jen jméno matky, Berna bude její příjmení. Vítám tě u nás, Susanno Berno,“ uzavřel slavnostně s pohledem na děťátko. „Můžete začít jíst.“

 4 

Léta Páně 1610

Čtvrtý den měsíce listopadu

Borgo San Michele, Východní Alpy

Toho dne bylo nebe tak tmavé, že připomínalo jasnou noc. Ledový vichr prudkými poryvy bičoval otevřené prostranství hřbitova, až nadýchané sněhové vločky mrzly a měnily se v ostré jehličky, které se zapichovaly do jemné pokožky malého Daniela.

Nic mu však nemohlo ublížit víc než pohled na tělo mrtvé matky, zabalené do špinavé plachty a položené na kraj společného hrobu. Jáma – černá skvrna na bílé sněhové pokrývce – se podobala velkým, nenasytným, otevřeným ústům, pohlcujícím mrtvoly, které se vršily jedna na druhé. Teď se chystá pozřít i jeho matku.

Stál mlčky, zmítaný bouří emocí, které dusil uvnitř, vedle otce, Martinenga di Barco. Přál si, aby ho držel za ruku. Aby s ním mluvil.

Nedočkal se. Otec se ani nepohnul. Pohledem těkal po ponuré přehlídce smrti. Uzavřený do sebe. Do své bolesti, která připomínala hněv.

„No? Už jste se rozhodl?“ zeptal se jeden z hrobníků.

Daniele se otočil na otce, který otevřel ústa, ale vyšel z nich jen vzdech. Nic jiného.

„Nemůžeme tu trčet celý den.“ Muž pokynul svému druhovi. Uchopili špinavé prostěradlo s tělem Danielovy matky, rozhoupali ho nad společným hrobem a chystali se je hodit dolů.

„Otče!“ vydechl Daniele hlasem přiškrceným úzkostí.

„Počkejte…,“ vysoukal pomalu ze sebe, snad vyburcovaný synovým výkřikem.

„No tak, rychle, co chcete,“ houkl hrobník a položil mrtvé tělo na zem.

Martinengo si svlékl snubní prsten a podal mu ho. „Tady… vemte si ho…“

Muž si ho vzal a kousl do něho. „Podřadný zlato,“ zamumlal zklamaně.

„Ano…“

„To nestačí.“

Daniele postřehl, že se otcovy oči plní zoufalstvím. „Otče…,“ opakoval. I když mu bylo jen pět, zdál se silnější než Martinengo.

„Ne… počkejte… počkejte…“ Martinengo poklekl na okraji společného hrobu. Třesoucíma se rukama rozbalil prostěradlo.

Daniele zíral na matčin voskově bledý obličej. Oči zůstaly vytřeštěné. Nepovedlo se je zatlačit. Zdálo se mu, že se upírají na něho. Na syna, který ji nedokázal zachránit.

Martinengo stáhl z manželčina levého prsteníčku snubní prsten. „Stačí?“

„Ne,“ ozval se druhý hrobník. „Chci šaty pro dceru.“

Martinengo zavrtěl hlavou a upřel na něho prosebný pohled.

Muž si založil ruce na prsa v jasném ne.

„Otočte se, prosím,“ hlesl Martinengo.

Hrobníci se obrátili.

Mrtvá měla na sobe šaty z hnědého plátna. Ramena jí kryl šál z tyrkysového sametu s třemi zlatými hvězdami vyšitými po straně. Připomínal plášť Panny Marie. Daniele se ho rád dotýkal a rád ho hladil. V té měkkosti byla celá jeho matka.

Martinengo se podíval na syna a pokynul mu, aby se také otočil.

Daniele ho poslechl.

Martinengo začal mrtvolu svlékat. Kvůli ztuhlým končetinám to šlo obtížně. Nahou ji znovu zabalil do prostěradla a převázal na obou koncích provazem. „Tumáš.“ Podal šaty a šál hrobníkovi.

„Pěkný hadry,“ odfrkl si muž spokojeně. „Za ně dostanete rakev a jámu jen pro svou ženu, odpadlíku.“

Hrobníci zvedli zabalenou mrtvolu, přenesli ji o pár kroků vedle a uložili do truhly nedbale stlučené z hrubých smrkových prken. Nasadili víko a rakev spustili do vyhloubené jámy. Vzali lopaty a zapíchli je do hromady vykopané hlíny.

Daniele sebral hrst a hodil ji na rakev.

Otec neměl sílu ho napodobit a celý zkamenělý zíral, jak se jáma plní zeminou.

„Amen,“ zamumlali hrobníci, když dokončili svou práci, a měli se k odchodu.

Daniele sledoval, jak se vzdalují.

Matčin tyrkysový šál se vznášel ve vzduchu jako hustý lak ve vodě.

Chlapec se zčistajasna rozběhl za nimi, dohonil je a vší silou chňapl po šálu. „Prosím, pane, nechte mi ho,“ žadonil, oči plné slz. Šál byl to jediné, co po matce zůstalo.

„Zmiz, usmrkanče,“ houkl nevrle hrobník, který si vzal prsteny.

„Prosím…“

Druhý muž se chlapci zadíval do očí. Vyčetl z nich hluboké zoufalství. Stočil pohled na šál ve své ruce a znenadání ho pustil.

Daniele si přitiskl k hrudi měkký kus látky, který ještě voněl po matce směsicí mouky, medu a kouře ze dřeva páleného v krbu. Vrátil se k otci, který stále zíral na hromadu hlíny. A opět zadoufal, že ho obejme nebo mu alespoň položí ruku na rameno. Aby mu dal najevo, že není se svou bolestí sám.

Jenže Martinengo se otočil a klopýtal pryč, hlavu sklopenou, ztracený ve svém zoufalství. Syna si nevšímal, jako by tam ani nebyl.

Daniele šel o kousek vedle. Při pohledu z dálky se zdálo, že šlape za otcem, jako by měl na krku obojek.

Když procházeli ulicemi, při každém kroku jim pod dřevěnými podrážkami skřípala zmrzlá vrstva sněhu.

Šli a mlčeli. Od smrti manželky, den předtím, Martinengo na syna nepromluvil. Jen ráno před pohřbem mu řekl: „Pojď.“ Nic víc.

Daniele, matčin šál přitisknutý na hrudi, se díval na domy, které tak dobře znal, ze dřeva a kamene, se strmými břidlicovými střechami a okenicemi natřenými na červeno a zeleno. Jako by je nepoznával. Najednou si připadal jako cizinec ve světě, který na každém kroku ukrýval společné vzpomínky na něj a na matku. Kašna, kde se pralo prádlo a kde na sebe vesele stříkali vodu. Chlév, kam každé ráno chodili pro mléko. Strmé uličky na zpáteční cestě, kdy matka namočila prst do vrstvy husté smetany, ochutnala ji a přitom se smála jako holčička. Nebo s ní namalovala Danielovi na tvář bílé kníry. Sušáky, kam věšeli prostěradla a pak si hráli na honěnou a schovávali se za velkými bílými plachtami. Hry, při nichž střídali všechny jazyky, jimiž se v městečku mluvilo: italštinu, němčinu, slovinštinu. V každém koutu se ozýval matčin veselý smích.

Když teď kráčel se sklopenou hlavou za Martinengem, z matky mu nezůstalo nic než šál. Tiskl ho ručkama zarudlýma mrazem. Sevřel mu i srdce. Pálil a bolel. Se svým žalem, se svou ztrátou zůstal sám. Otec se na něho ani nepodíval.

Kašna, chlév, sušáky, uličky, vše ztichlo. Nepřežila ani ozvěna matčina smíchu. Vše se vytratilo. Nezbylo nic. Daniele cítil v hrudi díru, otevřenou ránu, jako by mu matčina smrt vyrvala zuřivým kousnutím kus masa.

Viděl jen její vytřeštěné oči, když umírala, zkroucená, znetvořená bolestí a strachem.

Znovu otočil k otci hlavu v naději, že se střetne s jeho pohledem. Že mu dovolí se k němu přitisknout ve společném žalu, tak obrovském, že ho ani nedokázal pochopit. Změřit. Jenže Martinengo tam s ním nebyl. Proto Daniele tak zoufale tiskl měkký šál. Nic jiného mu nezbylo. Byl beznadějně sám s trápením větším než on. Vždyť mu bylo teprve pět.

Stoupali úzkou uličkou po dlouhých kamenných stupních, které jiskřily, nablýskané vrstvou ledu, jakoby pokryté tenkým sklem. Když dorazili až nahoru, vynořily se před nimi hranaté obrysy kláštera svaté Ulpizie přitisknutého k horské skále. Připomínal spíš malou pevnost než útočiště mnichů. Působil odmítavě, ne vstřícně. Vhodnější pro boj než pro modlitby.

Prošli bránou vyztuženou pruhy z leštěného železa a zamířili do lékárny, kde bratr Stanislao drtil v hmoždíři sušené bylinky.

Daniele neměl tušení, proč jsou tady.

„Kluk má potíže,“ spustil Martinengo, hrubě, skoro násilnicky, a postrčil Daniela k mnichovi. Zvedl mu vlněný plášť a rozhalil košili.

„Pro Kristova boží muka,“ vyhrkl bratr Stanislao, když uviděl na Danielově hrudi pravidelný rudý čtverec, posetý vodou podlitými puchýři. „Jak k tomu přišel?“

„Netuším,“ ucedil Martinengo. „A tohle mi dej.“ Chňapl po šálu, který si syn vyprosil od hrobníka.

Daniele couvl o krok, stiskl šál a zakroutil hlavou. „Ne,“ řekl pevně. Jak by nikdo od pětiletého chlapce nečekal.

Otec na něho upřel kratičký pohled, otočil se a bez dalšího slova opustil lékárnu.

„Jak sis to udělal, chlapče?“ Bratr Stanislao ukázal na ránu na hrudi.

Daniele ho neslyšel. Od matčiny smrti mu v uších zněla jediná věta. Od okamžiku, kdy ji nedokázal zachránit. Kdy selhal.

„Mluvím na tebe, chlapče.“

Znovu nejevil známky toho, že mnicha slyšel. Zíral na dveře, jimiž vyšel otec. Nemůžeš se mnou zůstat, oznámil mu včera. Ani na chvíli se mu ta věta nepřestala honit hlavou, připomínala ptáky, kteří omylem vletí do uzavřené místnosti a v panice narážejí do stěn, dokud si nepolámou křídla.

„Jsi hluchý?“ Bylinkář mu otočil hlavu, aby se mu podíval do očí. „Jak sis to udělal?“

Daniele pokrčil rameny.

„Mast z olivového oleje, loje a prhy,“ usoudil mnich a popošel ke skříňce plné lahviček. Vzal jednu a obsah začal nanášet na zvláštní, zarudlou čtvercovou skvrnu. „Bolí to?“

Chlapec zavrtěl hlavou.

„Jsi hluchý a taky němý?“ posmíval se bratr Stanislao.

Daniele křečovitě svíral matčin šál.

Zanedlouho se objevil mladý mnich. „Pojď se mnou,“ obrátil se na chlapce s melancholickým úsměvem na rtech. „Ty jsi Daniele, že ano?“ zeptal se, když procházeli přes klášterní dvůr.

Odpovědi se nedočkal.

„Že ano?“ trval na svém a zadíval se chlapci do očí.

Daniele přikývl.

Pokračovali až do chodby lemované po stranách malými, stejnými dveřmi. Každé dva kroky hořely ve výklencích lojové svíce. Matně osvětlovaly přítmí a chvěly se, když je míjeli.

Daniele zaslechl dětský pláč.

„To je… Michelino,“ usmál se mnich.

I ve svém zoufalství dokázal Daniele rozeznat v jeho hlase zvláštní podtón.

Mnich jedny dveře otevřel a pokynul mu, aby šel za ním. „Posaď se.“ Ukázal na tvrdou lavici, dlouhou asi jako člověk, přikovanou ke zdi a potaženou plátnem. „Tady počkej.“ Opustil komůrku a zavřel za sebou.

Daniele se posadil a ruce složil do klína. Zaslechl zavrzání slámy, která zmírňovala kontakt s tvrdým dřevem. Vedle sebe si všiml složeného oblečení z režné, hrubé látky. Na omak nejspíš drsné. A dalšího kusu oděvu neurčité, seprané barvy, z nebělené vlny. Ještě dál ležela pokrývka.

Daniele seděl nehybně, jak dlouho, by neuměl říct. Jeho smysly zaznamenaly stísněné rozměry komůrky. Stěny nahrubo obílené vápnem, hliněná podlaha pokrytá suchým rákosím. Žádné další vybavení, jen tmavý krucifix, přibitý na stěnu.

Znovu se ozval pláč novorozence.

Dveře se náhle otevřely.

Toho mnicha znal. Bratr Thevet. Přítel jeho otce. Nebo alespoň jediný duchovní, který občas Martinenga navštěvoval poté, co se vzdal kněžství.

Nesl na ruce plačící novorozeně. V prstech svíral misku.

„Zdravím, Danieli.“

Chlapec na něho mlčky zíral.

Nemluvně stále plakalo.

Bratr Thevet namočil do misky malíček druhé ruky. Když ho zvedl, bříško měl mokré od mléka. Přiložil je k pusince děťátka. Přisálo se a přestalo plakat.

„Ona… vlastně on…,“ opravil se okamžitě, „se jmenuje… Michelino.“

Daniele si znovu uvědomil, že při vyslovení toho jméno zazněl jakýsi falešný tón. Nedokázal říct, co je za tím. Jen mu to připadalo divné.

Bratr Thevet ukázal hlavou na složené oblečení. „Vezmi si je na sebe.“

Daniele se ani nepohnul.

„Hned ne, jistě,“ usmál se. „Uvidíme se zítra na snídani.“ A chystal se odejít.

„Kde je můj otec?“ promluvil poprvé Daniele.

Převor se prudce otočil. Obličej náhle prozrazoval silné hnutí mysli, něco mezi rozpaky, hněvem a soucitem. Usouženě si povzdechl. „Nic ti neřekl?“

V tichu, které následovalo, bylo slyšet jen nemluvně, jak saje mléko.

Vrátil se a posadil se vedle chlapce. „Namoč prst do mléka. A nakrm ho.“

Daniele dál zíral do prázdna.

„Do toho…,“ povzbudil ho bratr Thevet.

Daniele namočil malíček do mléka. Bylo vlažné.

Mnich vytáhl prst z úst novorozence. Začal okamžitě plakat. „Do toho, má hlad…“

Daniele přiložil malíček, z něhož kapalo mléko, k pusince děťátka. Ihned se dychtivě přisálo. Přestalo plakat a sevřelo mu prst maličkou ručičkou.

Zadívalo se na něho a vesele zakníkalo. A usmálo se.

Bratr Thevet mu vložil nemluvně do náruče.

Vnímal, jak je teplé. Měkké. A vonělo.

Novorozeně blaženě vrnělo jako kotě.

„I jemu umřela maminka. Ale vidíš, jak se ti sápe po prstu. Jak saje mlíčko.“

Danielovi vyhrkly slzy. Otřásla jím nečekaná emoce. Veškerá bolest skrytá uvnitř se drala na povrch. Jako rozvodněná bystřina.

„Cítíš to?“ pokračoval převor vroucně. „To je život.“

Daniele jemně zabalil děťátko do matčina šálu.

„Život, Danieli,“ zašeptal bratr Thevet. „Život, který jde dál.“

PRVNÍ ČÁST

Vítězství nad minulostí

 5 

Léta Páně 1633

21. ledna, první den

Borgo San Michele, Východní Alpy

Chlapec se vřítil do krámku rodičů, místních pekařů, oči navrch hlavy. Jako každé ráno si odešel hrát na okraj lesa, sledovat ve sněhu stopy zajíců a srnek. Nato, jak rozrušeně vykládal matce ochraptělým hlasem, zamířil k domu Susanny. Přepadl ho hlad a ona mu vždycky dá sušenku, hrnek teplého mléka a přečte mu pohádku.

A potom, pokračoval sípavě, ji uviděl, tam, na zemi.

„Koho?“ zeptala se matka bílá od mouky.

Sklopil zrak a rozplakal se. Už ze sebe nevypravil ani slůvko. Po kulatých tvářích, zarudlých mrazem a rozrušením, mu stékaly velké slzy a kanuly na podlahu z udusané hlíny.

I pekařka sklonila hlavu a všimla si, že má dřeváky zašpiněné od krve. I nohy měl pocákané. Poklekla, zula mu dřeváky, stáhla punčochy a pátrala, zda nemá nějaké poranění. Nic nenašla. Chlapec byl v pořádku. Hlasitě volala na manžela, který zpocený, jen v košili, pekařskou lopatu v ruce, přichvátal zezadu.

„Co se stalo, Teo?“ Matka ho vzala za ramena a zatřásla s ním. „Kohos viděl?“ Objala ho a přitiskla k sobě. „Susannu? Ležela na zemi?“ Maličko ho od sebe odtáhla a podívala se mu do očí naplněných hrůzou.

Chlapec se nevzmohl na slovo.

I otec vedle něho poklekl. Pohladil ho po hlavě velkýma zamoučněnýma rukama, až měl vlasy celé bílé. „Mluv, synku.“

„Bylo tam tolik krve…,“ koktal namáhavě. „Tekla jí… tekla jí…“ Zarazil se a dal se do pláče.

„Neboj se, neboj se…,“ opakovala matka a tiskla ho k hrudi, jeho hlavu položenou na svém rameni. Cítila, jak jí oblečení vlhne od slz a hlenu.

„Tekla jí…“ Chlapec zvedl ruku a položil ji matce na krk. „Tekla jí tady…“

„Z hrdla?“ zeptal se otec.

Teo, hlavu stále zabořenou do matčina ramene, přikývl. „Strašně… strašně moc krve…“ Mávl rukou, aby naznačil cákance. „Stříkalo z ní tolik krve… šel jsem k ní… a ona… ona…“

„Kdo, chlapče?“ naléhal otec.

„Dívala se na mě a držela se za krk… A všude měla krev… a pak… pak se pustila a vystříkla na mě krev… natáhla ruku a chtěla se mě dotknout… a já… já jsem utekl… měl jsem strach a ona na mě koukala a krev… krev…“ Znovu se rozplakal a celý se klepal. Držel se matky tak pevně, až jí roztrhl límeček plátěné košile, kterou měla pod šaty.

„Dojdi pro stráže!“ obrátila se na manžela. „Běžte do astrologova domu. Rychle!“

Zvedla syna, odnesla ho nahoru a položila na postel. Zadívala se z okna a zahlédla muže jen v košili, jak pospíchá do vrchu k radnici. „Dej, ať to není Susanna, dobrý Bože,“ zamumlala a hladila syna ve snaze ho uklidnit.

Když stráže dorazily do domu astrologa Wesera, vzadu na dvorku objevily na rudém sněhu mrtvolu ženy. Otočily ji. Měla vytřeštěné oči a podříznuté hrdlo. Hluboký řez přeťal tepny a hrtan, který vyčníval jako bílá skvrna. Rovné okraje rány svědčily o použití dobře nabroušené zbraně.

Mladý biřic nedokázal potlačit nutkání na zvracení. Sukni mrtvé potřísnila nažloutlá, vazká tekutina.

Velitel mu nařídil, aby se vzdálil.

Objevil se podsaditý padesátník s rozcuchanými vlasy a několikadenním strništěm na propadlých tvářích a vystouplých lícních kostech. Opíral se o hůl. Zadíval se na podříznutou ženu.

„Znáte ji?“ zeptal se velitel.

„Astrid, Weserova služebná,“ upřesnil muž a vytrvale hleděl na ránu na krku. Nevypadal rozrušeně, patrně byl na smrt a mrtvoly zvyklý.

„Jste Niccolò Buccaltieri, že?“

„Ano. A Weser?“

Velitel neodpověděl. Zamířil k dokořán otevřeným zadním dveřím. Vešel dovnitř a dva muži za ním.

Niccolò Buccaltieri je následoval. Po cestě si povšiml krvavého pramínku a stop ve sněhu. Zanechala je tam služka, když se snažila dostat ven. Nedokázal hned rozluštit, co jeho mysl zaznamenala. Hlavně chtěl rychle dovnitř.

Cákance krve začínaly ve velké kuchyni. Skvrna na zdi, přímo na stěně u vchodu, ukazovala, kde ženu přepadli a podřízli. Kaluž na zemi a stopa táhnoucí se ven.

Úzká, tmavá chodba je dovedla do rozlehlé místnosti s policemi na stěnách naplněnými knihami.

K židli z kůže a ořechového dřeva, zdobeného intarzií, která stála u psacího stolu zavaleného listinami, byla přivázaná mrtvola starce. Světlou halenu měl potřísněnou krví. Látka se zdála proříznutá na více místech. Pod židlí se rozlévala krev a na smrkových prknech podlahy vytvářela hustou kaluž. Muži obešli stůl a zjistili, že mrtvého oslepili. Podle všeho v zuřivosti. Dlouhé bílé vlasy měl zmáčené krví, na čele obrovskou popáleninu. Vrah ho označil cejchem. V místnosti se vznášel puch škvařícího se masa.

Okolo mrtvoly někdo krví načrtl kruh. V něm byl namalovaný pentagram, pěticípá hvězda magických obřadů.

Jeden z mužů, znechucený hrůzným výjevem, odvrátil hlavu a všiml si klečící ženy.

I ostatní se obrátili. Neviděli jí do tváře, protože k nim byla otočená zády. I k mrtvole.

Oděv měla potřísněný krví. I ruce. A vlasy. Střevíce nasáklé, jako když se šlápne do bahnité kaluže. Kývala trupem dopředu, dozadu, rytmicky, bez ustání. A lapala po dechu.

Vedle ní se na zemi válela nabroušená břitva ranhojiče.

„Susanna…,“ hlesl tiše Niccolò Buccaltieri.

 6 

Léta Páně 1633

22. ledna, druhý den

Borgo San Michele, Východní Alpy

Prsty Paola Tahlera, tajemníka inkvizitora, devětadvacetiletého mladíka s bělostnou, nepřirozeně průsvitnou, skelnou pletí, oděného v černém, s obrovským stříbrným krucifixem na krku, začaly s téměř ženskou jemností a rituální rozvážností plnou napětí rozvazovat šňůrku pouzdra ze vzácného černého hedvábí. Uvnitř se skrývaly dva kousky gázy, bílé, špinavé, páchnoucí. Oba převázané do kříže rudou stuhou.

Pod bdělým pohledem inkvizitora Constantina Trona rozbalil opatrně první. Obsahoval úlomky nejčistšího křišťálu. Nepravidelné, zubaté hroty pokrýval nahnědlý povlak, stejné barvy jako skvrny na látce.

Inkvizitorova tvář neprozrazovala ani náznak emocí. Vyzáblá, zároveň měkká i ostře řezaná. Chladná na povrchu. Krutá uvnitř. Těkající, lesknoucí se oči.

Paolo Tahler rozmotal i druhý kus látky, rovněž posetý zahnědlými skvrnami. Skrýval malé rezavé hřebíky s pokřivenými hroty.

Hadí rty Constantina Trona – vybledlé, seschlé, jako by příroda do nich chtěla vtisknout zákaz líbání – se pootevřely, když tajemník vysypal hřebíky na klekátko. Přimhouřil oči – jako by ze střetu čistoty a špíny čerpal jakousi zvrhlou útěchu – když tajemník přimíchal k hřebíkům úlomky křišťálu. Zhluboka se nadechl a nepatrně přikývl na znamení souhlasu.

Paolo Tahler se mu postavil za záda, téměř se přilepil na jeho napjaté tělo, a s obřadnou pomalostí – jako když kuplíř předvádí nevěstku hloučku chlípníků – mu vykasal strohou, prostou sutanu až do půli stehen.

Inkvizitor se bez bázně a opatrnosti spustil na bolestivý, pichlavý koberec, připravený pro jeho kolena. Sevřel oči i rty, sepjal ruce v modlitbě a sklopil hlavu na hruď ve snaze vydržet bez zasténání první, silný nápor bolesti. Zhluboka se nadechl a nechal veškerou váhu těla spočinout na kolenou, mrzačených křišťálem a železem, otevřel oči, dotkl se čela, hrudi a ramen bříškem prostředníčku na znamení kříže a odříkal kratičkou modlitbu v latině. Potom sevřel zlatý přívěsek natřený narudo, upevněný na masivním řetězu, který se mu vyjímal na prsou. ☧, christogram čili monogram Ježíše Krista, vyjádřený řeckými písmeny „x“ (chí) a „p“ (ró), umístěnými pod sebou.

Paolo Tahler mu jemně stáhl sutanu. Otevřel knihu na pultíku stojícím opodál a spustil: „Nato se na mě obrátil ďábel a pravil: ,Nyní uzříte, jak se sprostým světem šíří náš ušlechtilý rod.‘ Do zeleného klobouku nasbíral ledová zrna velká jak vejce. Snesla se z nebe, když se přede mnou zjevil. Teď svíral v pravé dlani kus ledu, který se rychle rozpustil a uvnitř – Bože, spas mě! – se zmítal hrůzný tvor. Připomínal hádě se žlutýma, podlýma očima a osmi páry nohou s drápy. Břitkým hlasem promluvil k ďáblovi: ,Otče můj, pane nejvyšší, dnes završíme naše poslání. Budeme se šířit v tomto městě. Hlavně v zahradách, kašnách a přepychových komnatách tvého protivníka.‘ A viděl jsem, jak další kusy toho strašlivého krupobití tály v klobouku a všude kolem mě.“

Tajemník zavřel knihu a sepjal ruce v modlitbě. Se slzami v očích, které mu zastíraly pohled, zvedl hlavu ke stropu soukromé kaple – strohé, prosté, z neomítnutého kamene – odkud Spasitel zvednutou rukou káral hříšníky. V druhé držel neposkvrněného beránka.

„Ecce diabolus,“ hlesl inkvizitor, „hle ďábel, mučitel mé duše.“

„Amen,“ dodal tajemník.

„Viděl jsi ji?“

„Ano.“

Inkvizitor si povzdechl, jako by ho cosi tížilo. „Rozrušila tě její krása?“

„Ne, pane.“ Mladý tajemník důrazně zavrtěl hlavou. Ve vzduchu se zavlnily dlouhé plavé kučery. V očích, tak světlých, že připomínaly vybledlé krystaly akvamarínu, se mihla zlomyslná jiskra.

„Nepředstavil sis její právě vypučená, alabastrová ňadra? Svěží bradavky připomínající poupata z masa? Pomyšlení na ni tě nerozrušilo?“ vyzvídal Constantin Tron téměř agresivně.

„Ne, pane,“ vyhrkl ještě rozhodněji. Hlas se mu chvěl hněvem. Téměř se přitiskl ke krucifixu, který měl na krku, přehnaně velkému, delšímu než píď.

„Ne maleficus vivere patiantur,“ odříkal inkvizitor. „Nenecháš čarodějnici žít.“

Tajemník přikývl.

Inkvizitor se k němu otočil. „Kvůli tomu jsme ji zatkli, že?“

Mladík znovu přikývl, ztracený v pohledu muže, jemuž od dětství sloužil. „Ne maleficus vivere patiantur,“ opakoval.

„Budeš mou silou, Paolo?“

„Celým svým já, Excelence.“ Znovu pevně sevřel krucifix. Čtyři ramena byla stříbrná. Střed, kde se sbíhala, zlatý.

Constantin Tron se dotkl čela, hrudi a ramen na znamení kříže a vstal. Tajemník mu vykasal sutanu do půli stehen. Krev líně vytékala z ran, nových i starých, které se při trýznění těla znovu otevřely. Zůstal stát a Paolo Tahler mu kus po kusu vytahal zabodnuté hřebíky a úlomky křišťálu.

Znenadání se na jeho pokyn odkudsi vynořil klerik a pohupováním kadidelnice vykuřoval kapli. Tajemník uložil křišťál a hřebíky, pečlivě oddělené, čisté od nečistého, do dvou kusů plátna. Potřísnily je nové skvrny, rudé, živé, tepající. Co nevidět zhnědnou a ztratí se mezi ostatními, až krev na látce zaschne.

„Díky, Paolo.“

Tajemník zabalil oba štůsky do černého hedvábí.

Když Constantin Tron opouštěl kapli, neslyšně zaúpěl: „Ještě nejsem připravený, Susanno…“

 7 

Léta Páně 1633

23. ledna, třetí den

Větrná soutěska, Východní Alpy

Strážce vlků žil mimo obydlená sídla, daleko od větších cest. Po pěšině široké jen tak, aby po ní projela malá kárka, trvalo přes hodinu, než se došlo na mýtinu úzkou jako soutěska ležící při horní hranici lesa. Obklopovaly ji šedé ostré skály a neustále bičovaly mrazivé severní vichry. Přebýval v chalupě s kamennou podezdívkou, sroubené ze dřeva – vyzrálého a napuštěného smolou, aby dokázalo odolat zimním vánicím a letním dešťům. Střechu na rozdíl od břidlicových desek na městských domech pokrývaly dokonale nepropustné modřínové šindele. Ke stavení přiléhala nevelká dřevěná maštal, kde měl ustájeného koně, nazrzlého valacha.

Říkalo se mu Strážce vlků. Šelmy, před nimiž měl chránit pastviny, odmítal zabíjet či mrzačit v pastích, pokud se bez toho dokázal obejít. Zdálo se, že zná způsob, jak se s těmi krutými lovci dohodnout, jako by znal jejich jazyk a zvířata samotná ho přijímala a ctila. Nikdo popravdě nevěděl, jak to dělá. Občas se našly vyhaslé louče vonící podivnou směsí bylinek. Složení nikdo neznal. Uprostřed noci se ozývaly ponuré zvuky, vydávané prázdným kravským rohem. Někteří tvrdili, že ho viděli, jak si povídá s vůdcem smečky. „Ano, lidičky, na mou duši, rozmlouval s ním jako s křesťanem. Jako já mluvím s vámi, jako že je Bůh nade mnou. A ostatní vlci se stáhli do ústraní a neútočili na něho.“ Kvůli podobným řečem a domněnkám se našli lidé, kteří si mysleli, že jde o úmluvu, čarodějnictví. Jiní ho pokládali málem za světce. Ale ti i oni – vlastně celé městečko – s ním neradi měli co do činění, ať byl svatý nebo prokletý. Vyhýbali se mu. Ti, kteří ho odsuzovali, i ti, kteří si ho idealizovali. Tak či onak je děsila jeho odlišnost a byli celí nesví z tajemství, jež ho halilo. Platili mu za jeho služby – na výběru peněz se podílelo celé společenství – a byli s ním spokojení, protože popravdě už více než pět let žádný vlk telata v ohradách nenapadl. Věděli, že v případě potřeby – párkrát se to stalo – dokáže vystřelit z kuše a zabít zvíře, které překročilo meze, porušilo dohodu. Spoléhali na muže, jenž svědomitě plnil svěřený úkol, ale jinak mu šli z cesty.

Nezapomněli totiž, kým kdysi býval. Věrným psem mnohem nemilosrdnějšího a neúprosnějšího lovce. Lovce černých duší. Sloužil jako Instructor Domini. S krucifixem na hrudi pomáhal inkvizitorovi Constantinu Tronovi odhalovat kacíře, čarodějnice a černokněžníky. Místní tím děsil stonásobně víc než jakoukoliv svou dnešní úchylkou. Pach vlků, který se za ním teď linul, nedokázal překrýt odér lidského masa páleného na hranici. I když už nepodléhal inkvizitorovi, minulost mu seděla na rameni jako truchlivý havran.

Prostě každý v okolí si přál, aby neměl nikdy co dělat s Danielem di Barco, Strážcem vlků.

Tudíž ho notně překvapilo, když viděl, jak se blíží nesourodá dvojice.

Před chvílí je zahlédl na konci soutěsky. Starý kněz a žena shrbená věkem a zkroucená artritidou seděli na dvou vypelichaných mezcích, kteří se brodili sněhem. Čekal na ně u špalku na štípání dřeva a nespustil z nich bdělé oči, tmavé, ne však temné, inteligentní a pronikavé. Oči někoho, kdo je zvyklý mlčky pozorovat okolí. Obličej ošlehaný životem venku, rozhodné rysy s výraznou čelistí. Vítr mu cuchal husté, neupravené kaštanově hnědé vlasy, zkrácené nožem. Nelpěl na něm ani stín marnivosti. Připomínal spíš divocha, někoho, kdo žije daleko od lidí. Měl svalnatou, statnou postavu. Bylo mu dvacet osm a budil dojem muže v plné síle.

Okamžitě oba návštěvníky poznal.

Mnich ho láskyplně vychoval v klášteře. Stařena ho děsila od dětství.

„Susannu zatkli,“ spustil bez okolků bratr Thevet. „Z rozkazu purkmistra a inkvizitora.“

Zelt, napůl pes a napůl vlk, který je doprovodil až k chalupě, nehybně vyčkával vedle svého pána. Neštěkal jako pes ani nevyl jako vlk. Horní pysk se mu chvěl a odhaloval dlouhé žluté tesáky. Po matce zdědil zlatavé oči a po otci bílou srst s černými skvrnami. Voněl divočinou a poslouchal jako ochočené zvíře.

„Susanna je v rukách inkvizitora.“ Převor, stále v sedle mezka, obrátil vyzáblý obličej směrem, kde tušil Strážce vlků. Šedý zákal ho nadobro připravil o zrak.

Daniele při opakování toho jména zkameněl. A opět neodpověděl.

Stařena dosud mlčela. Namáhavě slezla dolů a zůstala stát s hlavou vztyčenou. Zahalená v mužské kazajce, která ji měla chránit před chladem, upírala na Daniela nehybný pohled. Kštice jí notně prořídla, ale jemu se zdálo, že ji vidí takovou, jakou ji znal z dětství, s hustými tmavými vlasy. Zdálo se, že chce něco říct, ale mlčela. Jako by slova, která měla na jazyku, byla pro ni příliš. Nebo pro toho, komu jsou určená.

„Musíš jí pomoct,“ naléhal bratr Thevet.

„Já se starám o vlky,“ odsekl hrubě. Nitrem mu projelo tupé píchnutí a rozlilo se v útrobách, jako by duše mohla pocítit bolest nebo minulost měla tělo.

Stařec naklonil nepostřehnutelně hlavu vlevo, směrem k Danielovu hlasu. Přimhouřil mléčně zbarvené oči, v marné snaze proniknout závojem zákalu. „Obvinili ji z vraždy a čarodějnictví…“

Daniele rázně zarazil sekeru do špalku, otočil se k nim zády a zamířil ke dveřím. Srdce mu bušilo, čelist svírala křeč a šířila se do všech svalů.

„Jsem Jehanne… poznáváš mě, světče?“ ozvala se stařena.

Prudce se obrátil, oči vytřeštěné. „Neříkej mi tak!“ zasyčel s prstem napřaženým proti ní.

„Ta, co tě přivedla na svět.“ Dívala se mu do tváře stejně pronikavýma očima jako před lety a kráčela mu v ústrety.

„Zmiz!“ zařval a couval k domu. Nespustil z ní pohled, jako by byla duch.

„Vzpomeň si, že v den…“

„Ne!“ Danielův hlas se chvěl.

„… kdy zemřela tvá matka… se Susanna zrodila z krve.“

„Zmizte oba!“

„Po tolika letech jsem konečně pochopila Boží záměr!“

Daniele došel ke dveřím. Stroze pokynul Zeltovi, který vklouzl dovnitř.

Stařena pokračovala v chůzi. „Život za život. Nedokázals zachránit svou matku, protože se měla narodit Susanna. V krvi, předurčená být čarodějnicí.“

„Táhni!“

„Vaše osudy jsou navždy spojené, její záchrana závisí jen na tobě, benandante…“

„Ne!“ zaječel. Téměř bez dechu vpadl dovnitř, zavřel za sebou a svezl se na podlahu.

„Susannin život je tvůj!“ slyšel zvenčí Jehanne.

Nato se rozhostilo ticho. Daniela ohlušilo temné bzučení, hrdlo mu sevřel prudký stisk. Ruce vystřelily ke krku, měl pocit, že se udusí. Roztrhl si límec, až se knoflíky rozkutálely po prkenné podlaze. Bříška prstů nutkavě objížděla obvod tmavé, čtvercové spáleniny na prsou. Velké jako kus plátna, uchovávající camisciu, plodovou blánu, s níž přišel na svět.

Po chvíli mu, téměř bezděčně, začaly po tvářích stékat slzy. Pramenily ze staré rány, která pomalu krvácela.

 8 

Léta Páně 1610

Borgo San Michele, Východní Alpy

Vidíš? To je život, řekl bratr Thevet v den, kdy mu vložil do náruče novorozeně a přiměl ho, aby je nakrmil. Kdy ho otec opustil v klášteře svaté Ulpizie. Kdy pochopil, že je sám. Že už nemá matku ani otce.

Život, jenž jde dál.

Daniele vytušil, co mu chtěl bratr Thevet sdělit. Nedokázal to slovy vyjádřit, protože mu bylo jen pět let. Ale cítil to uvnitř. V hloubi své bytosti. I v sobě rozeznal přírodu, která bude bojovat o přežití.

Bezbranné nemluvně bylo něco jako okno do života.

Okamžitě k němu přilnul, od prvního večera. Tím, že se o ně staral, bezděky pečoval sám o sebe. Instinktivně. Jako zvíře.

Jakmile to šlo, žádal, aby mu je svěřili. Krmil je, tiskl k sobě, hřál matčiným měkkým šálem. A zároveň ta malá živá bytost krmila, objímala a hřála jeho.

Když se bratr Thevet ponořil do modlitby, když musel pro hladký chod kláštera rozdělit ostatním bratrům tisíce úkolů, když spal, řídil sbor, dokonce když potřeboval obě ruce, aby se najedl, Daniele byl po jeho boku. Dejte mi je, žadonil dřív, než stačil převor svěřit děťátko někomu jinému. A odnášel je do své strohé komůrky, kde se najednou necítil tak osamělý.

I bratr Thevet byl s vývojem situace nadmíru spokojený. Onoho večera mu instinkt napověděl, aby udělal to, co ten nešťastný chlapec nejvíc potřebuje. A ve svých modlitbách každý den děkoval Bohu, že mu vložil do úst správná slova.

V dravém proudu plném vírů, do něhož ho osud uvrhl, se Daniele díky zázračnému novorozenci dokázal udržet na hladině a neutopit se. A neušlo mu, jaké potěšení má nemluvně z jeho blízkosti, důvěrné, všeobjímající. Absolutní.

Vícekrát se přistihl, že se usmívá, když se usmívalo to maličké. Přesně jako v zrcadle.

Tak plynuly první týdny, které utvrdily jejich spojení.

Blížily se Vánoce.

Jako každý rok připadla čest uspořádat představení o narození Našeho Pána Ježíše Krista klášteru svaté Ulpizie. Týden před mší v katedrále bratři vybalili z plachet, které je kryly před chladem a vlhkostí, sádrové sochy Panny Marie, svatého Josefa a Jezulátka, tuctu pastýřů, tří ovcí a ohromnou desku s reliéfem volka a osla, vše v životní velikosti. Bratr tesař vyrobil klenbu chýše a jesle pro Ježíška.

Toho roku dostal převor originální, velmi působivý nápad. Nařídil, aby znovu zabalili sošku Jezulátka. Letos budou mít Ježíška z masa a kostí, k úžasu biskupa Tebaldiho a početného davu věřících.

Že to bude holčička, na tom vlastně nesejde, přemítal převor. V tomto věku se chlapec od děvčete těžko rozezná. A jeho Susanna – jak jí říkal – je krásná jako andílek, i Pánbůh by na ni byl pyšný.

Vše bylo nachystáno na Štědrý večer.

Katedrálu – rozlehlou na tak malé město jako Borgo San Michele – zaplnili lidé zachumlaní až po uši. Chránili se před chladem, který pronikal do všech koutů kostela. Mši měli sloužit dva duchovní. Biskup oděný do přepychového pláště seděl na purpurovém sedátku po straně oltáře. Vedle něj stál inkvizitor Constantin Tron, s bledým, vyzáblým obličejem, hlavu sklopenou, ruce sepjaté.

Po pravici měli betlém. Hold vzdávající pastýři s chudičkými dary a jejich neduživé stádo ovcí se tísnili u tří stupínků. Chýši zakrývala modrá plachta zdobená zlatými hvězdami a upevněná ke střeše jako opona. Ve správný okamžik se zvedne.

Daniele seděl s ostatními novici u varhan, připravený začít na pokyn bratra sbormistra zpívat.

Když nastala ta pravá chvíle, kterou ohlásil zvuk všech zvonů v údolí, uložil bratr Thevet malou Susannu nenápadně do jesliček, vystlaných slámou, a pokynul vedle stojícímu mnichovi.

Hvězdnatá opona se zvedla a věřící při pohledu na téměř nahé Jezulátko, zakryté jen bederní rouškou ze světlého plátna, jak se vrtí a třepe ručičkama, zaplavila vlna dojetí.

Sám biskup se otočil k převorovi a pokynul mu na znamení souhlasu.

I Daniele se usmál radostí, rovněž překvapený děťátkem v jesličkách.

Když varhany spustily první, jásavé tóny oslavující narození Páně, Jezulátko se rozplakalo – snad kvůli chladu, možná z jiné, banálnější příčiny. Jak se stále víc vrtělo a mlelo, uvolnilo si roušku, uvázanou dost ledabyle, a ukázalo se v celé své nahotě.

„Vždyť je to holka!“ vyprskla smíchem jedna vesničanka. Ihned se k ní připojili všichni věřící.

Žádný Michelino! blesklo hlavou Danielovi, když mu došlo, jaké tajemství před ním mniši skrývali. Na tváři se mu objevil úsměv. Holka!

„Počurala se!“ vykřikla jiná žena, když viděla, jak z jesliček kape čirá tekutina. Následoval další výbuch veselí.

Biskup se však nesmál.

Stejně jako inkvizitor.

Ani oba duchovní, kteří sloužili mši.

A nejméně ze všech bratr Thevet. Okamžitě mu došlo, jaké bude mít jeho lehkovážnost následky.

Přiskočil k jesličkám, kvapně zabalil Susannu do pokrývky, vzal ji do náruče a rychle odchvátal pryč. Na biskupa se raději nepodíval.

Den nato – přes převorův zarytý odpor – odnesli Susannu z kláštera svaté Ulpizie a svěřili ji do péče sester z konventu Nanebevzetí Panny Marie v Camporossu, ležícího u řeky dál na sever, půl hodiny jízdy na mezkovi.

A Susanna toho Štědrého večera získala přezdívku.

Jezulinka.

 9 

Léta Páně 1633

23. ledna, třetí den

Borgo San Michele, Východní Alpy

Uvízla v naprosté tmě. Černější než černé. Husté. Utkané z pevné látky.

Neproniknutelné, tvrdší a silnější než stěny kobky, kde byla zavřená.

Pohlcená tmou, do níž se propadla, protože nikdy, za celý život, se necítila tak ztracená.

A nehybná.

„Susanno Berno,“ pronesl čísi hlas.

Když zaslechla své jméno, připomínalo jí to ruku nataženou do studně.

Otevřela oči.

V hlavě stále zmatek. Ústa slepená. A neodbytný dojem, že zcela neovládá své tělo.

Snažila se zaostřit pohled na muže na prahu. Slabě ho osvětlovala olejová lampa, kterou držel v ruce.

Rozcuchané vousy, husté obočí rámující malá, prasečí očka, zarudlé tváře, vlasy jako koudel, jako chomáč nevyčesané vlny, ohnutá ramena člověka přivyklého pohybovat se v místnostech nižších než on sám.

„Susanno Berno, musíš se napít.“ Muž zůstal ve dveřích, jako by měl strach vejít dovnitř.

Lehce se pohnula. Řetězy přikované ke zdi zařinčely. Kotníky a zápěstí měla spoutané. Jako nebezpečné zvíře.

„Jsem Prescern, tvůj žalářník.“ Otálel na prahu, v jedné ruce lucernu, ve druhé hliněný pohár. Jako by se chtěl s netvorem sblížit, než vejde do jeho brlohu.

Mihotavé světlo olejové lampy vrhalo černé stíny a narudlé odlesky na stěny z velkých, hrubě otesaných kamenů. Takových, aby vydržely běsnění prokletých stvoření, která sem zavírali. Umlčely řev zoufalců, které tady věznili.

Na podlaze vrstva slámy páchnoucí močí, výkaly a strachem.

„Chceš napít?“ Naklonil hlavu a upřel pohled do tmy. Zjevně zvažoval, zda může bestii důvěřovat.

Susanna k němu vztáhla ruku. Znovu se ozvalo řinčení řetězů. Těžký kovový náramek, který svíral zápěstí, jí poškrábal kůži.

Muž udělal krok. Pak další a další. „Drž se zpátky,“ nařídil, když byl skoro u ní.

Ustoupila tak, až se rameny opřela o kamennou stěnu.

Opatrně položil hliněný pohár na zem a okamžitě o dva kroky couvl.

Susanna se sklonila, zvedla ho a hltavě se napila. Voda chutnala po železe a blátu.

„Postav ho na zem,“ houkl Prescern.

Položila pohár na místo, odkud ho vzala.

„Ustup!“

Znovu ucítila na zádech studené, tvrdé kameny.

Obezřetně se přiblížil, chvatně sebral pohár a opět couvl.

Susanna se nehýbala. Zmatek, který jí zastíral mozek, zpomaloval její myšlenky. Ztrácely se v husté mlze.

Žalářník naklonil hlavu dopředu, zvedl lampu a natáhl ji k ní.

Vytřeštil oči a údivem otevřel ústa.

„Dobrý Bože!“ vydechl.

Rudá pečeť krve na Susannině tváři, rukách, šatech a bosých nohách, kterou se nikdo nenamáhal omýt, ztvrdla v tmavou, rozrytou kůru, jako půda, která vysycháním praská.

„Dobrý Bože…,“ opakoval pomalu.

V mihotajícím se světle lampy zíral přes krvavou slupku na její obličej. Na oči plné světla, neurčité modré barvy, jakou mívá noční obloha při úplňku. Rovný, dokonalý nos, vytesaný velkým umělcem. Plné, růžové, sametové rty. Vysoké lícní kosti, výrazné, ne však tolik, aby napínaly rysy jako přiléhavou masku. Pleť pod sraženou krví měla světle meruňkovou barvu. A její vůně. Ženská, čistá a smyslná zároveň, jako med a zásyp smíchané s vlnícím se lesním mechem. Nepřehlušil ji ani zatuchlý pach kobky.

„Jak ďábel dokáže vzít na sebe podobu takové… krásy?“ zamumlal bezděky žalářník.

Susanna na něj mlčky upírala pohled.

Sklonil lampu a rychlými kroky zamířil ke dveřím. Přímo prchal. Vyděšený nečekaným půvabem víc, než kdyby se na něho šklebilo pekelné stvoření.

Na prahu se ohlédl. Nemohl by si pomoct, i kdyby věděl, že se na místě promění v solný sloup.

Chystal se za sebou zavřít a zamknout na dvojitou závoru, když zaslechl, jak Susanna cosi zašeptala.

„Cože?“ hlesl vystrašeně.

Stála čelem k němu, ale její pohled ho míjel a mířil dál. Za vyplašeného muže. Za silné, chladné zdi žaláře, do kterého ji uvrhli.

„Přijde. Vím to. Přijde.“

Prescernovi se zastavilo srdce v hrudi. Třesoucí se rukou, v níž držel hliněný pohár, se pokřižoval a kvapně za sebou zamkl.

V hloubi duše jistojistě věděl, koho má čarodějnice na mysli.

Belzebuba osobně.

Přijde ji zachránit.

 10 

Léta Páně 1611

Borgo San Michele, Východní Alpy

Zármutek bratra Theveta nad ztrátou Susanny částečně mírnilo jeho dobré srdce. Nedovolilo mu, aby se soustředil výhradně sám na sebe, a velelo mu, aby se dál staral o potřeby mnichů, kteří na něm záviseli. A hlavně, své sehrála náklonnost, kterou cítil k Danielovi.

Neušlo mu, že od okamžiku, kdy Susannu odvezli z kláštera, se Daniele znovu propadl do labyrintu zoufalství, že ho opustil otec. Teď neměl nikoho, na koho by se mohl upnout, nic, co by mu vrátilo úsměv do tváře. Žádný úkol. Žádnou představu o budoucnosti, s níž by se mohl ztotožnit. Ztratil své okno do života.

Uzavřel se do sebe, jako v den, kdy ho převor přijal do kláštera. Neochotně utrousil pár slov, když se nemohl vyhnout odpovědi na přímou otázku. Zbytek času se snažil trávit ve své cele. I když se musel účastnit výuky, býval duchem mimo.

A tak se bratr Thevet jednoho lednového rána – při pohledu na Daniela, který ani nedojedl snídani a dál zíral zmateným pohledem do prázdna – rozhodl, že si s Martinengem di Barco promluví.

Poprvé od okamžiku, kdy mu svěřil Daniela. Tehdy se mu převor snažil promluvit do duše, přivést ho k rozumu. Ale narazil na zeď vystavěnou z hněvu a žalu. Od toho dne víckrát přemýšlel o tom, že by se měl pokusit vztah mezi otcem a synem napravit. Když viděl, jak Daniele při péči o Susannu pookřál, od toho upustil. Nechtěl riskovat, že naruší jeho vratkou duševní rovnováhu.

Jenže teď nemohl návštěvu odkládat.

Zabušil na dveře Martinengova domu. Dlouze. Neodbytně.

„Koho sem čerti nesou?“ zavrčel agresivně Danielův otec, když mu neochotně otevřel.

K převorovi se donesly klepy kolující po městečku. Neuměl si však představit, že ho najde tak zbědovaného. Nemít jistotu, že zaklepal na ty správné dveře, neodvážil by se přísahat, že ta lidská troska je skutečně Martinengo di Barco.

„Aha… to seš ty…,“ zabručel a snažil se udržet na nohou.

Měl špinavé vousy. I vlasy. Vše na něm bylo zanedbané. Páchl. Z úst mu vycházel dech nasáklý vínem.

„Co chceš?“ vyštěkl. Ani se nepokusil zkrotit svou agresivitu.

„Musím s tebou mluvit.“

„O čem?“

„Pusť mě dovnitř.“

Martinengo, oči zakalené, se ani nehnul.

Bratr Thevet si byl jistý, že se mu chystá zavřít před nosem.

Martinengo se však otočil a beze slova vešel dovnitř.

Vyložil si to jako pozvání a následoval ho.

Dům nebyl v o nic lepším stavu než jeho obyvatel. Na zemi se válely láhve od vína. Pár rozbitých. Když Martinengo mířil ke stolu zavalenému špinavým nádobím, pod nohama mu křupaly střepy. Ve vzduchu se vznášel pach plesnivého jídla a špíny. A odér zkyslého vína, jaký je cítit jen v putykách nejhoršího ražení. Chlad pronikající do morku kostí.

Bratr Thevet zvedl židli překocenou na zemi a posadil se naproti němu. „Přišel jsem si promluvit o tvém synovi,“ vypálil přímo.

Martinengo se zachvěl. „Je tu zima,“ zavrčel. Vstal a nejistým krokem došel ke krbu s pár žhavými uhlíky. Vzal do ruky knihu, bezohledně ji roztrhl, část přiložil na oheň a foukal, až se rozkašlal.

„Co to tropíš?“ zhrozil se převor, vyskočil a hnal se k němu.

Martinengo ho rukou odstrčil. „Nepleť se do toho!“ Vzápětí vyškubl další stránky a hodil je do plápolajících plamínků, které se mu podařilo vzkřísit.

„Aristotelova Metafyzika!“ vykřikl převor, když si přečetl název. „Mistrovské dílo!“

„Za nic nestojí!“ zasmál se hořce Martinengo. „Poleno z obyčejného buku by mě zahřálo víc. O hodně víc. Tyhle sračky mají menší cenu než kus dřeva.“ Znovu se uchechtl a hodil do ohně celou knihu.

„Jak to žiješ?“ vrtěl hlavou bratr Thevet.

Martinengo se na něho zadíval, na tváři zlomyslný úšklebek. „Z čeho usuzuješ, že jsem naživu?“

Převor vzal dvě židle a odnesl je ke krbu.

Martinengo se posadil a zíral, jak vzácné dílo stravuje oheň. „Má menší cenu než bukové poleno,“ opakoval s pohledem na dohořívající knihu. „Ale nemám prachy na trochu dřeva.“

„Klášter tvé knihy odkoupí,“ vyhrkl bezděky bratr Thevet. „A zařídím, abys dostával dřevo na topení.“

Martinengo na něho upíral prázdný pohled bez stopy vděčnosti.

„Kde skončili tví žáci?“

„Hlupáci,“ zabručel záštiplně. „Smečka tupců… a jejich rodiny jakbysmet.“

Poté, co svlékl sutanu, se Danielův otec živil jako učitel. Inteligentní a vzdělaný, neměl potíže s tím, aby mu nejbohatší rodiny z městečka a okolních vesnic svěřili výuku svých potomků.

Převor však věděl, že po smrti své ženy se vícekrát choval nevhodně a chrlil urážky, občas prý nešel daleko pro pohlavek. Zakrátko ho rodiny chlapců, které učil, ponechaly jeho osudu.

„Musíme si promluvit o tvém synovi,“ vrátil se k důvodu své návštěvy.

Martinengo potřásl hlavou, skoro jako by z ní chtěl vypudit jeho jméno. Jako když se pes chce zbavit něčeho nepříjemného, co mu uvízlo v uchu.

„Musíš za ním přijít,“ trval na svém převor.

„A co mu mám říct?“ ušklíbl se Martinengo.

„Proboha, je to přece tvé dítě!“

Martinengo na něho civěl s kamenným výrazem ve tváři. Nato upřel pohled na skomírající oheň v krbu. „Kdy mi pošleš to dříví?“

„Musíš zajít za Danielem,“ opakoval bratr Thevet. Vložil do svých slov důraz, který předtím postrádala.

Martinengo se hořce zasmál. „Taková je tvá cena, kupčíku!“

„Nevím, v jakém pekle zabloudila tvá duše,“ podotkl soucitně převor.

„Cena a kázání!“ ušklíbl se znovu Martinengo.

„Nic.“

„Ne.“