Start

DAS SCHLOSS

Translation © Jana Zoubková, 2014, 2024

ISBN 978-80-207-2235-5

Obsah

Start

1 Příchod

2 Barnabáš

3 Frída

4 První rozhovor s hospodskou

5 U starosty

6 Druhý rozhovor s hospodskou

7 Učitel

8 Čekání na Klamma

9 Odmítnutí výslechu

10 Na silnici

11 Ve škole

12 Pomocníci

13 Jan

14 Frídina výčitka

15 U Amálie

16

17 Amáliino tajemství

18 Amáliino potrestání

19 Prosebné cesty

20 Olžiny plány

21

22

23

24

25

1 
Příchod

Bylo pozdě večer, když K. přišel. Vesnice byla zavátá hlubokým sněhem. Zámecký vrch nebyl vidět, halila ho mlha a tma, sebemenší světlo nenaznačovalo velký zámek. K. dlouho stál na dřevěném mostě, který vedl ze silnice k vesnici, a díval se vzhůru do zdánlivé prázdnoty.

Potom se vydal hledat nocleh; v hospodě byli ještě vzhůru, hospodský sice neměl volný pokoj k pronajmutí, ale nanejvýš překvapený a zmatený pozdním příchodem hosta, nabídl mu, aby přespal v hostinské místnosti na slamníku, K. souhlasil. Několik sedláků sedělo ještě u piva, ale K. nechtěl s nikým mluvit, sám si snesl z půdy slamník a lehl si poblíž kamen. Bylo teplo, sedláci mlčeli, K. je ještě chvíli zkoumal unaveným pohledem, potom usnul.

Ale brzy nato ho někdo vzbudil. Městsky oblečený mladík s tváří herce, úzkýma očima a hustým obočím stál s hospodským vedle něj. I sedláci tady dosud byli, někteří si otočili židle, aby lépe viděli a slyšeli. Mladík se velmi zdvořile omluvil, že K. budí, představil se jako syn zámeckého kastelána a potom řekl: „Tahle vesnice je majetkem zámku, kdo tady bydlí nebo nocuje, v jistém smyslu bydlí a nocuje na zámku. To nikdo nesmí bez hraběcího povolení. Vy ale takové povolení nemáte nebo jste ho aspoň nepředložil.“

K. se nadzvedl, uhladil si vlasy, zdola na muže pohlédl a řekl: „Do jaké vesnice jsem to zabloudil? Copak je tady zámek?“

„Ovšemže ano,“ odpověděl mladík pomalu a někteří ze sedláků při tom potřásli hlavou nad cizincovou neznalostí, „zámek pana hraběte Westwesta.“

„A na přenocování musí mít člověk povolení?“ zeptal se K., jako by se chtěl ujistit, že se mu předchozí sdělení jen nezdálo.

„Povolení je nutné,“ odpověděl mladík, a když se s napřaženou paží obrátil na hospodského a hosty, zněl v jeho otázce neomalený výsměch namířený proti K: „Nebo snad povolení není třeba?“

„Tak to si budu muset povolení obstarat,“ řekl K., zívl a odhrnul deku, jako by chtěl vstát.

„A od kohopak?“ zeptal se mladík.

„Od pana hraběte,“ odpověděl K., „nic jiného mi nezbývá.“

„Teď o půlnoci si chcete obstarat povolení od pana hraběte?“ zvolal mladík a o krok ustoupil.

„Nejde to?“ zeptal se K. klidně. „Proč jste mě tedy budil?“

Mladík reagoval celý bez sebe. „To jsou tulácké manýry!“ vykřikl. „Vyžaduji úctu k hraběcímu úřadu! Vzbudil jsem vás proto, abych vám sdělil, že musíte okamžitě opustit hraběcí pozemky.“

„Dost té komedie,“ pravil K. nápadně tiše, lehl si a přikryl se. „Zacházíte moc daleko, mladý muži, zítra se k vašemu chování ještě vrátím. Hospodský a tihle pánové jsou mými svědky, pokud je svědků vůbec zapotřebí. Jinak dovolte, abych vám sdělil, že jsem zeměměřič, kterého sem hrabě povolal. Mí pomocníci zítra dopraví vozem přístroje. Já si nechtěl nechat ujít pochod sněhem, bohužel jsem však několikrát sešel z cesty, a proto jsem dorazil tak pozdě. Věděl jsem i bez vašeho poučení, že je pozdě na to, abych se ohlásil na zámku. Proto jsem se také spokojil s tímhle nouzovým noclehem, z něhož jste mě vy – mírně řečeno – nezdvořile vyrušil. Tím jsem skončil s vysvětlováním. Dobrou noc, pánové.“ A K. se otočil ke kamnům.

„Zeměměřič?“ slyšel ještě, jak se někdo nejistě ptá za jeho zády, potom nastalo ticho. Ale mladík se brzy vzpamatoval a pravil hospodskému natolik tlumeně, aby se to dalo chápat jako ohled na cizincův spánek, ale dost hlasitě na to, aby mu K. rozuměl. „Telefonicky se poptám.“ Cože, v téhle venkovské hospodě mají telefon? To jsou skvěle vybavení. K. tato jednotlivost překvapila, ale v celku to očekával. Ukázalo se, že telefon má takřka přímo nad hlavou, což v ospalosti přehlédl. Pokud teď bude mladík telefonovat, nemůže ani při nejlepší vůli brát ohled na jeho spánek, jde tedy jen o to, jestli ho K. nechá zatelefonovat, rozhodl se, že ano. Pak ovšem nemělo smysl předstírat, že spí, a tak si zase lehl na záda. Viděl, jak se sedláci plaše sesedají k sobě a hovoří, příchod zeměměřiče není žádná maličkost. Dveře z kuchyně se otevřely a v nich se objevila hospodská statné postavy, hospodský šel po špičkách k ní, aby ji informoval. A nyní začal telefonický hovor. Kastelán spal, ale podkastelán, jeden z podkastelánů, jistý pan Fritz, byl přítomen. Mladík se představil jménem Schwarzer a líčil, že objevil K., muže asi pětatřicetiletého, značně rozedraného, jak si klidně spí na slamníku s malým batůžkem pod hlavou a sukovicí u ruky. Byl mu pochopitelně podezřelý, a protože hospodský očividně nesplnil svou povinnost, je jeho, Schwarzerovou povinností, přijít věci na kloub. Dotyčný reagoval s velkou nevolí na probuzení, výslech a povinnou pohrůžku vykázáním z hraběcích pozemků, ovšem jak se vzápětí ukázalo, možná oprávněně, neboť tvrdí, že je zeměměřič, kterého sem hrabě povolal. Je samozřejmě aspoň formální povinností toto tvrzení přezkoumat a Schwarzer tudíž prosí pana Fritze, aby se informoval v ústřední kanceláři, zda je vskutku očekáván nějaký takový zeměměřič, a odpověď hned telefonicky sdělil.

Potom bylo ticho, Fritz se na druhé straně telefonního vedení informoval a na této straně se čekalo na odpověď, K. se nehýbal, ani se neotočil, zdálo se, že není vůbec zvědavý, oči upíral před sebe. Schwarzerovo líčení, směsice zloby a opatrnosti, ukazovalo na jisté diplomatické vzdělání, jež na zámku snadno zvládají i nižší úředníci, jako je Schwarzer. Ani píle zámku nechyběla, v ústřední kanceláři byla noční služba. A očividně velmi rychle odpověděla, protože Fritz vzápětí zatelefonoval. Jeho zpráva byla zřejmě kratičká, neboť Schwarzer ihned zuřivě praštil sluchátkem do vidlice. „Vždyť jsem to říkal,“ křičel, „ani stopy po nějakém zeměměřiči, je to sprostý prolhaný tulák, spíš ještě něco horšího.“ K. si chvíli myslel, že se na něj všichni vrhnou, Schwarzer, sedláci, hospodský a hospodská, a aby aspoň trochu zmírnil první nápor, zalezl celý pod deku, když vtom – K. zase pomalu vystrčil hlavu – telefon zazvonil znovu a pořádně hlasitě, aspoň K. to tak vnímal. Přestože bylo nepravděpodobné, že se telefonát zase týká jeho, všichni strnuli a Schwarzer se vrátil k aparátu. Poslouchal delší vysvětlování, potom tiše řekl: „Tedy omyl? To je velmi nepříjemné. Volal osobně šéf kanceláře? Podivné, podivné. Jak to ale mám teď panu zeměměřiči vysvětlit?“

K. zbystřil. Zámek ho tedy jmenoval zeměměřičem. To je pro něj na jednu stranu nevýhodné, protože to znamená, že o něm na zámku všechno potřebné vědí, zvážili poměr sil a boj s úsměvem přijali. Ale na druhou stranu je to i výhodné, protože to podle jeho názoru dokazuje, že ho podceňují a že bude mít větší svobodu, než mohl zpočátku doufat. A jestliže si myslí, že ho tímto duchovně jistě nadřazeným uznáním jeho zeměměřičství budou trvale udržovat ve strachu, tak se mýlí, lehce ho zamrazilo, ale nic víc.

Zarazil nesměle se blížícího Schwarzera; odmítl se přestěhovat do pokoje hospodského, ačkoliv na něj naléhali, jen si vzal od hospodského sklenici na dobrou noc a od hospodské umyvadlo, mýdlo a ručník, a ani nemusel žádat, aby se místnost vyprázdnila, všichni se hrnuli ven s odvrácenými tvářemi, aby je snad zítra nepoznal, lampa zhasla a K. měl konečně klid. Spal tvrdě až do rána, jen jednou dvakrát ho letmo vyrušily krysy pobíhající kolem.

Po snídani, kterou stejně jako veškeré zaopatření platil podle sdělení hospodského zámek, chtěl K. hned jít do vsi. Ale protože se hospodský, s nímž vzhledem k jeho včerejšímu chování prohodil jen to nejnutnější, s mlčenlivou prosbou v očích neustále točil kolem něj, slitoval se a dovolil, aby si přisedl.

„Hraběte dosud neznám,“ řekl K. „Prý za dobrou práci dobře platí, je to pravda? Když člověk odejde tak daleko od ženy a dítěte jako já, chce domů taky něco přinést.“

„V tomto ohledu si pán nemusí dělat starosti, na špatnou mzdu si nikdo nestěžuje.“

„Já tedy nejsem ostýchavý a dokážu i hraběti říct své mínění, ale vycházet s panstvem po dobrém je samozřejmě mnohem lepší.“

Hospodský seděl naproti K. na kraji lavice, neodvážil se posadit pohodlněji, a po celou dobou na něj upíral velké hnědé ustrašené oči. Nejdřív se snažil sblížit, a teď to vypadalo, že by nejradši utekl. Bojí se odpovídat na otázky o hraběti? Bojí se nespolehlivosti „pána“, za něhož K. pokládá? K. ho musí přivést na jiné myšlenky. Podíval se na hodinky a řekl: „Už brzy přijedou mí pomocníci, můžeš je tady ubytovat?“

„Jistě, pane,“ odpověděl hospodský, „ale nebudou bydlet s tebou na zámku?“

To se hospodský tak snadno zříká hostů a K. zejména, když ho tak rozhodně odkazuje na zámek?

„To ještě není jisté,“ odpověděl K., „nejdřív musím zjistit, jakou práci pro mě mají. Kdybych měl například pracovat tady dole, bylo by rozumnější tady dole i bydlet. A rovněž se obávám, že by mi život nahoře na zámku nevyhovoval. Já chci být vždy volný.“

„Ty zámek neznáš,“ řekl hospodský tiše.

„Neznám,“ reagoval K., „člověk by neměl soudit předčasně. Zatím nevím o zámku nic jiného, než že si tam umí vybrat správného zeměměřiče. Třeba mají i jiné přednosti.“ K. vstal, aby vysvobodil hospodského, který se nervózně kousal do rtů. Získat jeho důvěru nebylo snadné.

Na odchodu si K. všiml na zdi tmavého portrétu v tmavém rámu. Viděl ho už ze slamníku, ale na tu vzdálenost nerozeznal podrobnosti a domníval se, že obraz byl z rámu vyjmutý a zůstala v něm jen černá podložka. Ale byl to přece jen obraz, jak se teď ukázalo, poprsí asi padesátiletého muže. Hlavu měl tak hluboko svěšenou na prsa, že mu takřka nebyly vidět oči, rozhodující pro sklon zřejmě bylo vysoké těžké čelo a silný zahnutý nos. Plnovous, vzhledem k držení hlavy přitisknutý bradou, dole odstával. Levá ruka s roztaženými prsty spočívala v hustých vlasech, ale hlavu nedokázala pozvednout. „Kdo je to?“ zeptal se K. „Hrabě?“ Stál před obrazem a k hospodskému se neotočil. „Ne, kastelán,“ odpověděl hospodský. „Krásného kastelána mají na zámku, jen co je pravda,“ pronesl K. „Škoda, že má tak nepovedeného syna.“ – „Kdepak,“ ozval se hospodský, přitáhl K. trochu k sobě a zašeptal mu do ucha: „Schwarzer včera přeháněl, jeho otec je pouhý podkastelán, navíc jeden z nejnižších.“ V tu chvíli vypadal hospodský jako dítě. „Ten darebák,“ zasmál se K., ale hospodský se nesmál, pouze řekl: „I jeho otec je mocný.“ – „Ale jdi, ty považuješ každého za mocného. Mě snad taky?“ zeptal se K. „Tebe,“ odpověděl hospodský ostýchavě, ale vážně, „za mocného nepovažuju.“ – „Takže jsi přece jen dobrý pozorovatel,“ prohlásil K. „Upřímně řečeno, mocný totiž opravdu nejsem. Asi proto mám k mocným stejně velkou úctu jako ty, jen nejsem tak upřímný jako ty a nechci to vždycky přiznat.“ Načež hospodského zlehka popleskal po tváři, aby ho utěšil a naklonil si ho. A hospodský se přece jen pousmál. Byl opravdu mladý, tvář měl jemnou, takřka bezvousou. Jak asi přišel ke své mohutné postarší manželce, kterou bylo vidět za spojovacím okénkem, jak se ohání v kuchyni s lokty odtaženými od těla. K. už ale nechtěl na hospodského naléhat, aby nezaplašil konečně probuzený úsměv, proto mu jen gestem naznačil, aby otevřel dveře, a vyšel ven do krásného zimního rána.

Teď viděl, jak se nahoře v průzračném vzduchu jasně rýsuje zámek a všechny tvary ještě zvýrazňuje a podtrhuje tenká vrstva sněhu. Zdálo se, že na kopci leží mnohem méně sněhu než ve vsi, kde si K. razil cestu stejně obtížně jako včera na silnici. Sníh sahal až k oknům chalup a shora tížil nízké střechy, ale na kopci se vše volně a lehce vypínalo vzhůru, alespoň to odsud tak vypadalo.

Zámek, jak se odtud v dálce jevil, celkem odpovídal jeho očekávání. Nebyl to ani starobylý rytířský hrad, ani nová velkolepá stavba, nýbrž rozlehlý areál, který tvořilo několik dvoupatrových a mnoho těsně u sebe stojících nízkých domů. Kdyby člověk nevěděl, že je to zámek, považoval by ho za městečko. K. viděl jen jednu věž a nebylo zřejmé, jestli je to věž obytné budovy, nebo kostela. Kolem ní kroužila hejna vran.

K. šel s očima upřenýma na zámek, nic jiného ho nezajímalo. Ale jak se přibližoval, cítil zklamání, bylo to přece jen dost ubohé městečko sestávající z venkovských stavení, vynikalo jen tím, že vše bylo zřejmě postavené z kamene, ale omítka domů už dávno opadala a kámen se zřejmě začínal drolit. K. si letmo vzpomněl na rodné městečko, nebylo o nic horší než tenhle údajný zámek, a kdyby K. přišel jen proto, aby si ho prohlédl, musel by litovat dlouhého putování, a určitě by udělal lépe, kdyby zas jednou navštívil starou vlast, kde už tak dlouho nebyl. V duchu srovnával kostelní věž doma s věží na kopci. Věž doma, rozhodně a bez váhání se zužující směrem vzhůru, zakončená širokou střechou z červených tašek, pozemská stavba – co jiného umíme stavět? – měla však vyšší cíl než shluk nízkých budov a výraznější vzhled než pochmurný všední den. Věž tam na kopci – jediná viditelná – věž obytné budovy, jak se teď ukázalo, možná hlavní zámecké budovy, byla jednotvárná kruhová stavba zčásti milostivě porostlá břečťanem s malými okny, která se teď ve slunci leskla – bylo v tom něco šíleného –, a terasovitým zakončením, jehož cimbuří se nejistě, nepravidelně a lámaně, jako nakreslené bojácnou nebo ledabylou dětskou rukou, zakusovalo do modrého nebe. Jako by nějaký zasmušilý obyvatel domu, právem držený pod zámkem v nejodlehlejší místnosti budovy, prorazil střechu a vztyčil se, aby se ukázal světu.

K. se opět zastavil, jako by tak měl lepší úsudek. Byl však vyrušen. Za vesnickým kostelíkem, u něhož stál – byla to vlastně jen kaple, stodolovitě rozšířená, aby pojala věřící –, byla škola. Nízká dlouhá budova, pozoruhodná směsice provizoria a starobylosti, stála uprostřed zahrady obehnané mříží, teď zaváté sněhem. Ze školy právě vyšly děti s učitelem. Děti se tlačily kolem učitele, upíraly na něj oči a nepřetržitě povídaly, K. jejich rychlé mluvě vůbec nerozuměl. Učitel, mladý malý muž s úzkými rameny, ale vzpřímený jako pravítko, aniž to působilo směšně, se na K. z dálky upřeně díval, K. byl ovšem kromě jeho žáků široko daleko jediný člověk. Protože byl ve vsi cizí, pozdravil jako první, zvlášť tak panovačného malého muže. „Dobrý den, pane učiteli.“ Děti rázem ztichly a ticho, které nastalo, se učiteli jako předehra k odpovědi jistě líbilo. „Díváte se na zámek?“ zeptal se přívětivějším tónem, než K. čekal, nicméně v hlase zněl nesouhlas s tím, co K. dělá. „Ano, jsem tady cizí, přišel jsem teprve včera večer,“ odpověděl K. „Zámek se vám nelíbí?“ otázal se učitel rychle. „Prosím?“ řekl K. zaraženě a zopakoval otázku jemnější formou. „Jestli se mi zámek líbí? Proč myslíte, že se mi nelíbí?“ – „Žádnému cizinci se nelíbí,“ odpověděl učitel. K. stočil hovor jinam, aby neřekl něco nevhodného: „Vy jistě znáte hraběte.“ – „Neznám,“ řekl učitel a chtěl se otočit, ale K. se nedal a znovu se zeptal: „Cože? Vy neznáte hraběte?“ – „Jak bych ho mohl znát?“ pravil učitel tiše a nahlas dodal francouzsky: „Mějte ohled, jsou tu nevinné děti.“ K. z toho vyvodil právo se zeptat: „Pane učiteli, mohl bych vás někdy navštívit? Zůstanu tady delší dobu a už teď se cítím trochu osamělý, k sedlákům nepatřím a na zámek jistě taky ne.“ – „Mezi sedláky a zámkem není rozdíl,“ prohlásil učitel. „To je možné,“ reagoval K., „ale na mé situaci to nic nemění. Mohl bych vás někdy navštívit?“ – „Bydlím v Labutí ulici u řezníka.“ Bylo to spíš sdělení adresy než pozvání, K. přesto řekl: „Dobře, přijdu.“ Učitel pokývl a pokračoval v cestě s houfem dětí, které už zase křičely. Brzy zmizeli v prudce se svažující uličce.

K. byl ale nesvůj, rozhovor ho podráždil. Poprvé od příchodu do vsi cítil skutečnou únavu. Dlouhá cesta jako by se na něm nejdřív vůbec nepodepsala – putoval mnoho dní, klidně, krok za krokem –, ale teď se přece jen projevily důsledky nadměrné námahy, pochopitelně v nevhodnou dobu. Cítil neodolatelné nutkání seznámit se s dalšími lidmi, ale každá nová známost únavu zesilovala. Jestli se v tomhle stavu donutí dojít aspoň k bráně zámku, bude to ažaž.

Šel tedy dál, ale byla to dlouhá cesta. Ulice, hlavní vesnická ulice, nevedla na zámecký vrch, jen blíž k němu, ale potom se jako naschvál stočila, a přestože se od zámku nevzdalovala, ani se k němu nepřibližovala. K. stále čekal, že ulice zatočí k zámku, a jen proto, že to očekával, šel dál; očividně kvůli únavě se mu nechtělo z ulice odbočit, také žasl, jak je vesnice dlouhá, ne a ne skončit, stále další a další domky a zamrzlá okna a sníh a liduprázdno – konečně se od té svazující ulice odpoutal, ponořil se do úzké uličky, kde byl sníh ještě hlubší, vysilovalo ho vytahovat nohy bořící se do sněhu, celý se zpotil, prudce se zastavil a nemohl dál.

Nebyl nijak ztracený, vpravo a vlevo stály chalupy, ubalil ze sněhu kouli a hodil ji do jednoho okna. Vzápětí se otevřely dveře – první otevřené dveře za celou dobu, co šel vesnicí – a v nich stál starý sedlák v hnědém kožichu, hlavu skloněnou ke straně, přívětivý a slabý. „Mohu na chvíli k vám?“ zeptal se K. „Jsem velice unavený.“ Neposlouchal, co stařík říká, vděčně přijal, že k němu přisunul prkno, s jehož pomocí se vysvobodil ze sněhu, a po několika krocích vešel do světnice.

Velká zšeřelá místnost. Po příchodu zvenčí nejdřív nebylo vidět vůbec nic. K. vrávoral a málem narazil do necek, zadržela ho ženská ruka. Z rohu místnosti se ozýval hlasitý křik dětí. Z dalšího rohu se valil kouř a měnil pološero v tmu, K. stál jako v mračnech. „Vždyť je opilý,“ řekl kdosi. „Kdo jste?“ zahřměl panovačný hlas a pak se zřejmě obrátil ke starému muži. „Proč jsi ho pouštěl dovnitř? Copak můžeš pustit do domu každého, kdo se potuluje po ulicích?“ – „Jsem hraběcí zeměměřič,“ prohlásil K. ve snaze ospravedlnit se dosud neviditelným lidem. „Ach, to je zeměměřič,“ pronesl ženský hlas, načež následovalo hrobové ticho. „Vy mě znáte?“ zeptal se K. „Ovšem,“ stručně odpověděla tatáž žena. Skutečnost, že ho znali, zřejmě neznamenala doporučení.

Pára se konečně trochu rozptýlila a K. se mohl pomalu zorientovat. Zřejmě tu byl den velkého prádla. Poblíž dveří se pralo. Pára ale vycházela z levého rohu, kde se v dřevěné kádi, tak velikou K. ještě nikdy neviděl, zabírala tolik místa jako dvě postele, koupali v kouřící se vodě dva muži. Ale ještě překvapivější byl pravý roh, ačkoliv nebylo zřejmé, v čem překvapení spočívá. Velkým vikýřem, jediným v zadní zdi světnice, proudilo dovnitř zřejmě ze dvora bledé, od sněhu odražené světlo a propůjčovalo hedvábný třpyt šatům ženy, která úplně vzadu znaveně, téměř vleže spočívala v lenošce. U prsu měla kojence. Kolem ní si hrály děti, selské děti, to bylo zjevné, ale ona jako by k nim nepatřila, nemoc a únava ovšem zjemní i selku.

„Posaďte se,“ řekl jeden z mužů, měl plnovous a knír, funěl, pusu v houštině vousů neustále otevřenou, ukázal rukou přes okraj kádě na truhlu, vypadalo to směšně, a cákl při tom K. teplou vodu do obličeje. Na truhle už seděl stařík, který ho pustil dovnitř, a podřimoval. K. byl rád, že si může konečně sednout. Teď už se o něj nikdo nestaral. Žena u necek, mladistvá statná blondýna, si při praní tiše prozpěvovala, muži v lázni halasili a převalovali se, děti chtěly blíž k nim, ale muži je stříkáním, které se nevyhnulo ani K., zaháněli zpátky, žena v lenošce ležela jako bez života, ani jednou nepohlédla na dítě u prsu, oči upírala kamsi vzhůru.

K. se na ni zřejmě dlouho díval, na ten nehybně krásný a smutný obraz, ale potom musel usnout, protože když ho vzbudilo hlasité zvolání, měl hlavu opřenou o staříkovo rameno. Muži už skončili koupel a stáli oblečení u K., v kádi se teď pod dohledem blondýny cachtaly děti. Ukázalo se, že vousatý křikloun nemá z těch dvou hlavní slovo. Druhý, ne vyšší než vousáč a s vousy mnohem kratšími, tichý, pomalu přemýšlející muž široké postavy a široké tváře, se sklopenou hlavou řekl: „Pane zeměměřiči, tady nemůžete zůstat. Promiňte mi tu nezdvořilost.“ – „Nechtěl jsem zůstat, chtěl jsem si jen trochu odpočinout. To se stalo a teď půjdu,“ odpověděl K. „Asi se divíte tak malé pohostinnosti,“ pokračoval muž, „ale pohostinnost u nás není zvykem, nepotřebujeme hosty.“ K. trochu osvěžený spánkem a trochu ostražitější než předtím, byl upřímnými slovy potěšen. Pohyboval se volněji, s oporou hole přecházel po místnosti, přibližoval se k ženě v lenošce, byl mimochodem nejvyšší v místnosti.

„Ovšem,“ řekl, „nač byste potřebovali hosty. Ale čas od času přece jen někoho potřebujete, například mne, zeměměřiče.“ Muž pomalu odvětil: „To já nevím. Když vás zavolali, tak vás asi potřebují, to je ovšem výjimka, ale my, obyčejní lidé, se držíme pravidel, to se nesmíte zlobit.“ – „Ovšemže se nezlobím,“ odpověděl K., „děkuji vám, vám i všem tady.“ A nečekaně pro kohokoliv z přítomných se prudce otočil a stanul před ženou v lenošce. Hleděla na něj unavenýma modrýma očima, hedvábný průsvitný šátek jí spadal do poloviny čela, kojenec u prsu spal. „Kdo jsi?“ zeptal se K. Odpověděla opovržlivě, ale nebylo zřejmé, jestli se pohrdání vztahuje ke K., nebo k vlastní odpovědi. „Dívka ze zámku.“

To všechno trvalo jen chviličku, a už oba muži obstoupili K. a mlčky, ale vší silou ho táhli ke dveřím, jako by neexistoval jiný dorozumívací prostředek. Stařík se z něčeho radoval a tleskal. I pradlena se smála a děti halasily o sto šest.

K. se ale v mžiku ocitl na ulici, muži ho pozorovali z prahu, zase sněžilo, přesto se zdálo, že se trochu vyjasnilo. Vousáč netrpělivě zavolal: „Kam chcete jít? Tudy se jde do zámku, tudy do vsi.“ K. mu neodpověděl, ale zeptal se toho druhého, který se mu zdál navzdory své převaze přístupnější. „Kdo jste? Komu mám poděkovat za odpočinek?“ – „Jsem koželuh Lasemann,“ zněla odpověď, „ale děkovat nemusíte nikomu.“ – „Dobrá, možná se ještě potkáme,“ řekl K. – „Nemyslím,“ odpověděl muž. V tu chvíli zvolal vousáč se zdviženou rukou: „Dobrý den, Arture, dobrý den, Jeremiáši!“ K. se otočil. Tak přece jen se ve vesnici objevují na ulici lidé! Směrem od zámku přicházeli dva mladíci, oba střední postavy, oba velmi štíhlí, v těsných šatech, byli si podobní i v obličeji, pleť měli tmavě hnědou, a přesto s ní kontrastovala velmi černá bradka. Vzhledem ke stavu cesty šli neobvykle rychle a rytmicky střídali štíhlé nohy. „Co máte?“ volal na ně vousáč. Mluvit s nimi se dalo jen voláním, tak rychle šli a nezastavili. „Obchody,“ křikli se smíchem. „Kde?“ – „V hospodě.“ – „Tam jdu taky!“ zakřičel K. hlasitěji než ostatní, velice si přál, aby ho ti dva vzali s sebou; nemyslel si, že by tahle známost byla nějak plodná, ale dobří a příjemní společníci na cestu byli určitě. Slyšeli jeho zvolání, ale jen pokývli a už byli pryč.

K. stál dosud zabořený ve sněhu, nechtělo se mu vytáhnout nohu a o kousek dál ji zase ponořit do sněhu; koželuh a jeho společník, spokojení, že K. dostali definitivně ven, pomalu mizeli pootevřenými dveřmi v domě a přitom se po K. ohlíželi a K. obklopený sněhem osaměl. „Důvod si zoufat, kdybych tady byl jen náhodou, nikoliv úmyslně,“ projelo mu hlavou.

Vtom se v chalupě po jeho levici otevřelo malé okénko, zavřené bylo tmavě modré, snad odrazem sněhu, a tak malé, že ani v dokořán otevřeném nebyla vidět celá tvář uvnitř, jen oči, staré hnědé oči. „Támhle stojí,“ slyšel K. třaslavý ženský hlas. „To je zeměměřič,“ řekl mužský hlas. Potom přistoupil k okénku muž a zeptal se ne nepřívětivě, ale přece jen tak, jako by mu záleželo na tom, aby bylo na ulici před jeho domem všechno v pořádku. „Na koho čekáte?“ – „Na saně, které by mě vzaly,“ odpověděl K. „Tudy žádné nepojedou,“ řekl muž, „tady nic nejezdí.“ – „Vždyť ta cesta vede k zámku,“ namítl K. „Přesto, přesto,“ reagoval muž s náznakem neoblomnosti, „tady nic nejezdí.“ Potom se oba odmlčeli. Ale muž něco očividně zvažoval, protože okénko, z něhož vycházel kouř, bylo dosud otevřené. „Je to špatná cesta,“ řekl K., aby mu pomohl. Ale muž odpověděl pouze: „Ano, to je.“ Po chvíli však přece jen prohlásil. „Jestli chcete, odvezu vás na svých saních.“ – „Ano, prosím,“ požádal potěšeně K. „Kolik za svezení chcete?“ – „Nic,“ odpověděl muž. K. se podivil. „Jste přece zeměměřič,“ vysvětlil muž, „a patříte k zámku. Kam chcete jet?“ – „Na zámek,“ řekl K. rychle. „Tak to nepojedu,“odpověděl muž okamžitě. „Patřím přece k zámku,“ opakoval K. mužova slova. „To je možné,“ pravil muž odmítavě. „Tak mě odvezte do hospody,“ opravil se K. „Dobrá, hned přijedu se saněmi.“ Mužovo jednání nevzbuzovalo dojem obzvláštní laskavosti, spíš sobeckého ustrašeného, takřka pedantického úsilí dostat K. z místa před domem.

Vrata do dvora se otevřela a vyjely z nich malé saně pro lehké náklady, zcela ploché a bez jediného sedadla, táhl je hubený koník. Za nimi kráčel muž. Nebyl starý, ale slabý, ohnutý a kulhavý, vyhublá tvář zrudlá rýmou se zdála zvláště drobná, protože měl kolem krku omotanou vlněnou šálu. Muž byl viditelně nemocný a vyšel z domu jen proto, aby K. odvezl pryč. K. něco v tom smyslu zmínil, ale muž jen mávl rukou. K. se pouze dozvěděl, že je to povozník Gerstäcker a že vzal tyto nepohodlné saně, protože byly zrovna po ruce, vytáhnout jiné by trvalo moc dlouho. „Sedněte si,“ řekl a ukázal bičem za sebe na saně. „Sednu si vedle vás,“ řekl K. „Já půjdu pěšky,“ opáčil Gerstäcker. „A proč?“ podivil se K. „Půjdu pěšky,“ opakoval Gerstäcker a rozkašlal se tak, že se celý třásl a musel se zapřít nohama do sněhu a rukama přidržet okraje saní. K. už nic neříkal, sedl si dozadu na saně, záchvat kašle pozvolna pominul a saně se rozjely.

Zámek na kopci, už podivně temný, k němuž chtěl K. ještě dnes dojít, se zase vzdaloval. Jako by se chtěl prozatím rozloučit, rozezněl se odtamtud zvon, radostně vzletně, zvon, který alespoň na okamžik rozbuší srdce, jako by mu hrozil – protože zvuk zvonu byl i bolestný –, že se splní to, po čem nejistě touží. Ale velký zvon vzápětí umlkl a vystřídalo ho slabé monotónní zvonění malého zvonku, možná taky shora, možná už z vesnice. Tohle zvonění se samozřejmě lépe hodilo k pomalé jízdě a k žalostnému, ale neoblomnému povozníkovi.

„Poslyš,“ zvolal náhle K. – byli už u kostela, do hospody nebylo daleko a K. si už mohl něco dovolit, „moc se divím, že se nebojíš mě svézt na vlastní zodpovědnost. Smíš to vůbec?“ Gerstäcker nijak nereagoval a dál klidně kráčel vedle koníka. „Hej,“ zvolal K., shrábl sníh ze saní a kouli mrštil Gerstäckerovi přímo na ucho. Gerstäcker se teď přece jen zastavil a otočil se; když ho ale K. viděl tak zblízka – saně ještě kus popojely – shrbenou, dost utýranou postavu, zarudlý, unavený a vyhublý obličej s nestejnými tvářemi, jedna byla plochá, druhá propadlá, otevřená čekající ústa, v nichž měl jen pár zubů, ze soucitu zopakoval to, co předtím řekl ze zlomyslnosti, jestli nebude Gerstäcker potrestán za to, že K. veze. „Co chceš?“ zeptal se Gerstäcker nechápavě, nečekal ale na vysvětlení, křikl na koníka a jeli dál.

Když se přiblížili k hospodě – K. poznal zatáčku cesty –, byla k jeho údivu už úplná tma. Copak byl tak dlouho pryč? Odhadoval to na hodinku dvě. A vyšel ráno. A neměl ani hlad. A před chvílí bylo ještě denní světlo, a teď je tma. „Krátké dny, krátké dny,“ řekl si, sestoupil ze saní a šel k hospodě.

Nahoře na úzkých venkovních schodech stál hospodský a svítil mu zvednutou svítilnou na cestu, což K. velmi uvítal. Vzpomněl si na vozku a zastavil se, odněkud ze tmy se ozýval kašel, to je on. Však ho zase uvidí. Když vyšel po schodech k hospodskému, který ho úslužně pozdravil, všiml si, že na každé straně dveří stojí jeden muž. Vzal hospodskému svítilnu z ruky a posvítil si na ně; byli to ti dva, které už viděl a kterým říkali Artur a Jeremiáš. Teď mu salutovali. Připomnělo mu to vojenskou službu, ty šťastné časy, a zasmál se. „Kdo jste?“ zeptal se a díval se z jednoho na druhého. „Vaši pomocníci,“ odpověděli. „To jsou pomocníci,“ potvrdil tiše hospodský. „Cože?“ zeptal se K., „vy jste mí staří pomocníci, kteří měli přijet za mnou a na které čekám?“ Potvrdili to. „To je dobře,“ prohlásil K. po chvíli, „to je dobře, že jste přišli.“ A po další chvíli: „Velice jste se opozdili, jste velmi nedbalí.“ – „Byla to daleká cesta,“ řekl jeden. „Daleká cesta,“ opakoval K., „ale já vás viděl, jak jdete od zámku.“ – „Ano,“ souhlasili bez dalšího vysvětlování. „Kde máte přístroje?“ zeptal se K. „Žádné nemáme,“ odpověděli. „Přístroje, které jsem vám svěřil,“ dodal K. „Žádné nemáme.“ – „Ach, vy jste ale! Rozumíte trochu zeměměřičským pracím?“ – „Ne,“ odpověděli. „Jestli jste mí staří pomocnicí, musíte něco umět,“ prohlásil K. Oba mlčeli. „Tak pojďte,“ vyzval je K. a postrčil je dovnitř.

2 
Barnabáš

Všichni tři seděli zamyšleně u piva u malého stolku v lokále, K. uprostřed, vpravo a vlevo od něj pomocníci. Sedláci obsadili jen jeden stůl, podobně jako předchozí večer. „Je to s vámi těžké,“ řekl K. a po několikáté porovnával jejich obličeje, „jak vás mám od sebe rozlišit? Lišíte se jen jménem, jinak jste si podobní jako“ – zarazil se a pak bezděčně pokračoval – „jinak jste si podobní jako hadi.“ Pomocníci se usmáli. „Lidi nás rozeznávají docela dobře,“ hájili se. „To věřím, sám jsem to viděl, ale já se dívám svýma očima a těma vás rozlišit nedokážu. Proto s vámi budu jednat, jako byste byli jeden člověk, oběma budu říkat Arture, tak se přece jeden z vás jmenuje, snad ty?“ otočil se K. k jednomu z nich. „Ne,“ odpověděl dotyčný, „já jsem Jeremiáš.“ – „Dobrá, vždyť je to jedno, budu vám oběma říkat Arture. Když někam pošlu Artura, půjdete oba, když uložím Arturovi nějakou práci, uděláte ji oba, je to pro mě sice velmi nevýhodné, protože vás nemůžu využít odděleně na různou práci, ale zato je výhodné, že za všechno, co vám přikážu, budete odpovídat společně bez rozdílu. Je mi jedno, jak si mezi sebou práci rozdělíte, jen se nesmíte vymlouvat jeden na druhého, pro mě jste jedna osoba.“ Pomocníci se zamysleli a pak prohlásili: „To by nám bylo vysloveně nepříjemné.“ – „Ovšemže je vám to nepříjemné, ale tak to bude,“ uzavřel K. Už nějakou dobou pozoroval, že se jeden sedlák pokradmu šourá kolem stolu, konečně se rozhodl, přistoupil k jednomu pomocníkovi a chtěl mu něco pošeptat. „Pardon,“ ozval se K., bouchl pěstí do stolu a vstal, „to jsou moji pomocníci a my teď máme jednání. Nikdo nemá právo nás vyrušovat.“ – „Ó prosím, prosím,“ vyhrkl sedlák vylekaně a couval zpátky ke své společnosti. „Na tohle musíte dbát především,“ obrátil se K. k pomocníkům, když si zase sedl, „bez mého svolení nesmíte s nikým mluvit. Já jsem tu cizí a pokud jste mí staří pomocníci, tak jste tady cizí i vy. My tři proto musíme držet spolu, dejte mi na to ruku.“ Přeochotně k němu natáhli ruce. „Ty pracky si nechte,“ prohlásil K., „můj rozkaz ale platí. Teď jdu spát a radím vám, abyste udělali totéž. Dnes jsme promrhali celý pracovní den, zítra musíme začít brzy. Obstarejte saně na cestu do zámku, v šest ráno s nimi počkejte před hostincem.“ – „Dobře,“ odpověděl jeden. Ale druhý na něj vyjel: „Říkáš dobře, a přitom víš, že to není možné.“ – „Klid,“ nařídil K. „asi se chcete začít odlišovat.“ Ale to už zase promluvil první: „Má pravdu, nejde to, nikdo cizí do zámku bez povolení nesmí. „A kde se žádá o povolení?“ – „Já nevím, snad u kastelána.“ – „Tak se o to pokusíme telefonicky, hned zavolejte kastelánovi, oba!“ Běželi k telefonu, dostali spojení – jak se u aparátu mačkali, navenek byli směšně poslušní – a zeptali se, zda smí K. zítra s nimi na zámek. „Ne,“ zaznělo v odpověď a K. to slyšel až u svého stolu, byla však delší: „Ani zítra, ani kdykoliv jindy.“ – „Zatelefonuju sám,“ prohlásil K. a vstal. Ačkoliv si K. a jeho pomocníků dosud nikdo moc nevšímal, nepočítáme- -li incident s oním sedlákem, tohle prohlášení vzbudilo všeobecnou pozornost. Všichni vstali zároveň s K., a přestože se je hospodský snažil zadržet, shlukli se v těsném půlkruhu kolem telefonního přístroje. Převažovalo mínění, že K. žádnou odpověď nedostane. K. je musel požádat, aby zmlkli, že na jejich názor není zvědavý.

Ze sluchátka se ozývalo bzučení, jaké K. nikdy při telefonování neslyšel. Jako by současně bzučel nespočet dětských hlasů – ale vlastně ani bzučení to nebylo, spíš zpěv nejvzdálenějších, úplně nejvzdálenějších hlasů – a z něj jako by přímo nemožným způsobem vznikal jediný vysoký, ale silný hlas, který mu bičoval ucho, jako by chtěl proniknout hlouběji než jen k ubohému sluchu. K. naslouchal, aniž by promluvil, levou paží se opíral o telefonní pult a naslouchal.

Nevěděl, jak dlouho, nakonec ho hospodský zatahal za kabát, že za ním přišel posel. „Zmiz,“ zařval K. neschopný se ovládnout, možná do telefonu, protože teď se někdo ohlásil. Došlo k následujícímu rozhovoru. „Tady Oswald, kdo je tam?“ zvolal přísný nafoukaný hlas s drobnou vadou výslovnosti, jak se K. zdálo, kterou se snažil vyrovnat zvýšenou přísností. K. váhal, jestli se má představit, při telefonování byl bezmocný, ten druhý ho mohl seřvat, položit sluchátko a K. by si tak uzavřel možná ne nevýznamnou cestu. Jeho váhání vzbudilo Oswaldovu netrpělivost. „Kdo je tam?“ opakoval a dodal: „Byl bych velice rád, kdyby se odtamtud tolik netelefonovalo, poslední telefonát se uskutečnil před chvílí.“ K. na tuto poznámku nereagoval, náhle se rozhodl a řekl: „Tady je pomocník pana zeměměřiče.“ – „Jaký pomocník? Jakého pána? Jakého zeměměřiče?“ K. si vzpomněl na včerejší telefonický hovor. „Zeptejte se Fritze,“ pravil stručně. K jeho vlastnímu údivu to pomohlo. Ale kromě toho, že to pomohlo, žasl nad jednotností tamější služby. Odpověď zněla: „Už vím. Ten věčný zeměměřič. Ano, ano. A dál? Jaký pomocník?“ – „Josef,“ odpověděl K. Rušilo ho, že za jeho zády sedláci hlučí, očividně nebyli srozumění s tím, že se neohlásil správně. Ale K. neměl čas se tím zabývat, musel se věnovat telefonickému hovoru. „Josef?“ ozvalo se ve sluchátku. „Pomocníci se jmenují“ – následovala kratičká přestávka, očividně si vyžádal jména pomocníků od někoho jiného – „Artur a Jeremiáš.“ – „To jsou noví pomocníci,“ odvětil K. „Ne, to jsou staří pomocníci.“ – „Jsou noví, ale já jsem starý pomocník pana zeměměřiče, přišel jsem až dnes.“ – „Ne,“ zařval hlas. – „Kdo tedy jsem?“ zeptal se K. klidně jako dosud. Po odmlce se ozval stejný hlas se stejnou vadou výslovnosti, a přece jako by byl jiný, hlubší a uctivější. „Jsi starý pomocník.“

K. poslouchal tón hlasu a málem přitom přeslechl otázku: „Co chceš?“ Nejradši by sluchátko položil. Od hovoru už nic neočekával. Jen z donucení se rychle zeptal: „Kdy může můj pán přijít na zámek?“ – „Nikdy,“ zněla odpověď. „Dobrá,“ řekl K. a zavěsil.

Sedláci za jeho zády se posunuli těsně k němu. Pomocníci vrhali po K. kradmé pohledy a snažili se od něj sedláky držet dál. Ale byla to zjevně jen komedie, sedláci spokojení s výsledkem hovoru pomalu ustupovali sami. Pak jejich shluk zezadu rychlým krokem rozdělil muž, uklonil se K. a předal mu dopis. K. držel dopis v ruce a prohlížel si muže, který mu v tu chvíli připadal důležitější. Byl velmi podobný pomocníkům, stejně štíhlý jako oni, ve stejně přiléhavém obleku a taky byl mrštný a rychlý jako oni, ale přesto úplně jiný. Kéž by měl K. za pomocníka jeho. Trochu mu připomínal ženu s kojencem, kterou viděl u koželuha. Oblečení měl téměř celé bílé, jistě nebylo hedvábné, ale zimní jako u všech ostatních, ale vypadalo jemné a slavnostní jako z hedvábí. Obličej měl jasný a otevřený, oči převeliké. Jeho úsměv byl nesmírně povzbudivý; rukou si přejel po tváři, jako by chtěl úsměv zaplašit, ale nepodařilo se mu to. „Kdo jsi?“ zeptal se K. „Jmenuju se Barnabáš,“ odvětil, „jsem posel.“ Rty se při mluvení pohybovaly mužně, a přece jemně. „Líbí se ti tady?“ zeptal se K. a ukázal na sedláky, kteří o něj dosud neztratili zájem, a přihlíželi s tvářemi doslova zmučenými – jako by jim někdo lebky bitím shora naplocho zdeformoval a rysy obličeje vytvořila bolest z bití – s odulými rty a otevřenými ústy se chvílemi dívali, a pak zase nedívali, občas dlouze spočinuli zrakem na nějakém nedůležitém předmětu, než se zase podívali na K., potom K. ukázal na pomocníky, kteří se s tvářemi těsně u sebe objímali a usmívali, nebylo jasné, zda pokorně nebo výsměšně, ukázal na všechny přítomné, jako by představoval družinu, která mu byla zvláštními okolnostmi vnucená, a očekával – s důvěrností, na níž mu záleželo –, že bude Barnabáš rozumně rozlišovat mezi ním a jimi. Ale Barnabáš otázku přešel – ve vší nevinnosti ovšem, to bylo zřejmé – nechal ji bez odpovědi jako dobře vychovaný služebník nereaguje na pánova slova, která jsou jen zdánlivě určená jemu, a ve smyslu otázky se pouze rozhlédl kolem sebe, pokynul známým mezi sedláky a s pomocníky prohodil pár slov, to vše volně a nenuceně, aniž by se s nimi ztotožňoval. K., odmítnutý, ale ne zahanbený, obrátil pozornost k dopisu, který držel v ruce, a otevřel ho. „Vážený pane! Jak je vám známo, jste přijat do hraběcích služeb. Vaším nejbližším nadřízeným je starosta obce, který Vám také sdělí veškeré bližší okolnosti týkající se Vaší práce a mzdy, jemu jste rovněž odpovědný. Přesto Vás ani já neztratím z očí. Barnabáš, který vám předal tento dopis, se Vás občas poptá, zda máte nějaká přání, a sdělí mi je. Budu se Vám vždy snažit vyhovět, pokud to bude možné. Záleží mi na tom, aby byli zaměstnanci spokojení.“ Podpis byl nečitelný, pod ním však bylo vytištěné: Přednosta kanceláře X. „Počkej!“ zvolal K. na uklánějícího se Barnabáše, potom zavolal na hospodského, aby mu ukázal jeho pokoj, chtěl být s dopisem chvíli o samotě. Přitom si uvědomil, že Barnabáš je při veškeré náklonnosti, kterou k němu cítí, jen pouhý posel, a objednal mu pivo. Bedlivě pozoroval, jak to Barnabáš přijme, očividně byl velmi rád a hned se napil. Potom K. odešel s hospodským. V domě měli pro K. jen malý podkrovní pokojík, i s ním byly potíže, protože museli přestěhovat dvě služky, které v něm dosud spaly. Vlastně se nestalo nic jiného, než že služky odešly, pokojík zůstal tak, jak byl, jediná nepovlečená postel, na ní leželo jen pár polštářů a koňská houně tak, jak je služky zanechaly po poslední noci, na zdi viselo pár svatých obrázků a fotografie vojáků, dokonce ani nevyvětrali, patrně doufali, že se nový host dlouho nezdrží, a neudělali nic pro to, aby si ho udrželi. K. byl ale se vším srozuměný, zabalil se do houně, sedl si ke stolu a při svíčce si znovu dopis přečetl.

Nebyl psaný jednoznačně, obsahoval místa, kde se s ním mluvilo jako se svobodným člověkem, jehož vůle se bere v potaz, takový byl nadpis a věta týkající se jeho přání. Ale vyskytovala se v něm i místa, kde s ním otevřeně či skrytě jednal onen přednosta z titulu svého postavení jako s bezvýznamným pracovníkem, přednosta se musel namáhat, ‚aby ho neztratil z očí‘, jeho nadřízeným je pouze starosta, jemuž je K. dokonce odpovědný, jeho jediným kolegou asi bude obecní policajt. To byly očividné rozpory a byly tak zřejmé, že musely být úmyslné. Neboť tak pošetilou myšlenku, že by v takovém úřadu hrála roli nerozhodnost, si K. vůbec nepřipustil. Spíše v tom viděl otevřeně nabízenou volbu, bylo na něm, jak s příkazy v dopise naloží, jestli chce být vesnický zaměstnanec, který je ve význačném, ale jen zdánlivém spojení se zámkem, nebo zdánlivě vesnický zaměstnanec, jehož veškeré pracovní náležitosti budou záviset na Barnabášových zprávách. K. neváhal, co si vybere, neváhal by ani bez zkušeností, které už udělal. Jen jako vesnický zaměstnanec, co nejvíce vzdálený panstvu na zámku, může v zámku něčeho dosáhnout. Tihle venkované, přestože mu nedůvěřují, se rozpovídají, jakmile se stane ne snad jejich přítelem, ale spoluobčanem, a jakmile bude k nerozeznání od takového Gerstäckera nebo Lasemanna – a k tomu musí dojít co nejdřív, na tom všechno závisí –, pak se mu jistě rázem otevřou všechny cesty, které by pro něj zůstaly nejen navždy uzavřené, ale i neviditelné, pokud by záleželo jen na panstvu nahoře a jeho blahovůli. Existovalo ovšem nebezpečí, a v dopise bylo dostatečně zdůrazněné, zmíněné s potěšením, jako by bylo nevyhnutelné. Bylo to zaměstnanecké postavení. Služba, nadřízený, práce, mzdové podmínky, odpovědnost, zaměstnanec, takovými slovy se to v dopise jen hemžilo, a přestože byly v dopise i jiné, osobnější pasáže, podléhaly tomuto hledisku. Jestli se chce K. stát zaměstnancem, může jím být, ale se vší děsivou vážností, bez vyhlídky na něco jiného. K. věděl, že se mu nevyhrožuje skutečným nátlakem, toho se nebál, a tady už vůbec ne, zato se bál moci ustrašeného okolí, uvyknutí na zklamání, síly neviditelných vlivů v každém okamžiku, těch se bál, ale musí s tím nebezpečím bojovat. Dopis taky nijak nezastíral, že kdyby mělo k boji dojít a K. by byl tak smělý a boj začal, bylo to řečeno jemně a mohl to zaregistrovat jen člověk s neklidným svědomím – neklidným, nikoliv špatným –, vyjadřovala to ta tři slova „je Vám známo“ ohledně jeho přijetí do služby. K. se přihlásil a od té doby věděl, jak se psalo v dopise, že je přijat.

K. sundal ze zdi jeden obrázek a na hřebík pověsil dopis, v tomhle pokoji bude bydlet, tak ať tu dopis visí.

Potom sešel do lokálu, Barnabáš seděl s pomocníky u jednoho stolu. „Tady jsi,“ řekl K. bezděčně, protože Barnabáše rád viděl. Barnabáš hned vyskočil. Jen co K. vstoupil, sedláci se zvedli a chtěli jít k němu, už si zvykli chodit stále za ním. „Co ode mě pořád chcete?“ křikl na ně K. Neměli mu to za zlé a pomalu se vraceli na svá místa. Jeden z nich na odchodu s nerozluštitelným úsměvem, který se objevil i u několika ostatních, neuváženě vyhrkl na vysvětlenou: „Člověk se vždycky dozví něco novýho.“ A olízl si rty, jako by to nové bylo k jídlu. K. neřekl nic smířlivého, je jen dobře, když se k němu budou chovat uctivě, ale jen co si přisedl k Barnabášovi, ucítil v zátylku dech sedláka, který si přišel pro slánku, jak říkal, ale K. vztekle zadupal a sedlák okamžitě bez slánky utekl. Bylo opravdu snadné dostat se K. na kobylku, stačilo by například poštvat proti němu sedláky, jejich úporný zájem mu připadal horší než uzavřenost ostatních, a kromě toho byli i oni uzavření, kdyby si K. přisedl k jejich stolu, jistě by u něj nezůstali sedět. K. neztropil povyk jen proto, že tu byl Barnabáš. Ale přece jen se po nich výhrůžně otočil, všichni se dívali jeho směrem. Ale jak je tam tak viděl sedět, každý dřepěl na svém místě, nebavili se spolu, nic je k sobě viditelně nepoutalo, spojovalo je jen to, že všichni civěli na něj, měl dojem, že ho nepronásledují ze zlé vůle, možná od něj opravdu něco chtějí a neumějí to vyslovit, a jestli to není tenhle důvod, tak je to jen dětinskost; dětinskost je tady zdá se doma, vždyť i hospodský je jako dítě, právě nesl nějakému hostu půllitr piva, držel ho oběma rukama, zastavil se, díval se na K. a přeslechl volání hospodské, která se vyklonila z kuchyňského okénka.

Už trochu klidnější se K. otočil k Barnabášovi, pomocníků by se rád zbavil, ale nenapadla ho žádná záminka, ostatně mlčky koukali do sklenic. „Dopis jsem si přečetl,“ začal K. „Znáš jeho obsah?“ – „Neznám,“ odpověděl Barnabáš. Jeho oči jako by prozrazovaly víc než slova. Možná se K. mýlí v jeho dobrotě, jako se u sedláků mýlí v jejich zlomyslnosti, ale dobrý pocit z Barnabášovy přítomnosti přetrvával. „Píše se v něm i o tobě, máš čas od času zprostředkovat zprávy mezi mnou a přednostou, proto jsem si myslel, že obsah znáš.“ – „Jen jsem dostal příkaz předat dopis, počkat, až si ho přečteš, a budeš-li to považovat za nutné, přinést zpátky ústní nebo písemnou odpověď.“ – „Dobrá. Není třeba, abych psal dopis, vyřiď panu přednostovi – jak se vlastně jmenuje? Jeho podpis jsem nerozluštil,“ řekl K. „Klamm,“ odpověděl Barnabáš. „Vyřiď tedy panu Klammovi, že děkuji za přijetí i za jeho obzvláštní laskavost, které si jako člověk, který se zde dosud nijak neosvědčil, opravdu vážím. Budu se naprosto držet jeho pokynů. Zvláštní přání dnes nemám.“ Barnabáš pozorně naslouchal a pak se K. zeptal, jestli může vzkaz zopakovat. K. souhlasil a Barnabáš vše doslova zopakoval. Potom vstal, aby se rozloučil.

K. celou dobu zkoumal jeho tvář, teď to udělal naposled. Barnabáš byl asi tak vysoký jako K., přesto jako by ke K. shlížel dolů, ale dělo se to takřka pokorně, bylo vyloučené, aby někoho zahanbil. Jistě, byl to jen posel, neznal obsah dopisů, které roznášel, ale i jeho pohled, úsměv, chůze jako by byly poselstvím, i když o něm sám nevěděl. K. podal Barnabášovi ruku, což ho očividně překvapilo, protože se chtěl jen uklonit.

Jakmile Barnabáš odešel – než otevřel dveře, ramenem se o ně zlehka opřel, očima přelétl celý lokál, aniž by pohled platil někomu konkrétnímu –, řekl K. pomocníkům: „Přinesu si z pokoje poznámky, pak probereme naši práci.“ Chtěli jít s ním. „Zůstaňte tady!“ nařídil jim. Pomocníci chtěli i tak jít s ním. K. musel příkaz zopakovat ještě důrazněji. Na chodbě už Barnabáš nebyl. Ale vždyť právě odešel. K. ho neviděl ani venku, už zase sněžilo. „Barnabáši!“ zavolal. Ticho. Že by byl ještě v hostinci? Zdálo se, že to je jediná možnost. Přesto K. znovu co nejhlasitěji zavolal jeho jméno, jméno se rozlehlo nocí. A z dálky se ozvala slabá odpověď, tak daleko už Barnabáš byl. K. ho zavolal zpátky a vyšel mu naproti; v místě, kde se setkali, už na ně nebylo z hostince vidět.

„Barnabáši,“oslovil ho K. a nedokázal ovládnout chvění hlasu. „Chtěl jsem ti ještě něco říct. Vidím, že je to špatně zařízené, když jsem odkázaný jen na tvůj náhodný příchod pro případ, že bych potřeboval něco ze zámku. Kdybych tě teď přece jen náhodou nezastihl – ty úplně letíš, myslel jsem, že jsi ještě v hostinci –, kdo ví, jak dlouho bych musel čekat, než bys zase přišel.“ – „Můžeš požádat přednostu, abych za tebou pravidelně chodil v dobu, kterou určíš.“ – „Ani to by nestačilo,“ reagoval K., „třeba nebudu chtít nic vzkázat celý rok, ale zrovna čtvrt hodiny po tvém odchodu se naskytne něco neodkladného.“ – „Mám tedy ohlásit přednostovi, že se má mezi ním a tebou zřídit jiné spojení než přese mě?“ – „Ne, ne,“ oponoval K., „to vůbec ne. Zmiňuju se o tom jen mimochodem, tentokrát jsem tě ještě šťastně zastihl.“ – „Vrátíme se zpátky do hospody, abys mi mohl dát nový úkol?“ otázal se Barnabáš a už vykročil zpátečním směrem. „To není nutné, Barnabáši,“ řekl K., „půjdu kus cesty s tebou.“ – „Proč nechceš zpátky do hospody?“ zeptal se Barnabáš. „Vadí mi tam ti lidé,“ odpověděl K., „viděl jsi přece, jak jsou sedláci dotěrní.“ – „Můžeme jít do tvého pokoje,“ navrhl Barnabáš. „Je to pokoj pro služky, špinavý a zatuchlý; abychom nemuseli být tam, půjdu kousek s tebou, musíš jen dovolit,“ dodal K., aby konečně překonal Barnabášovo váhání, „abych se do tebe zavěsil, protože chodíš jistěji.“ A K. se do Barnabáše zavěsil. Byla úplná tma, Barnabášův obličej vůbec neviděl, jeho postavu nezřetelně, jeho paži se pokoušel nahmatat už chvíli předtím.

Barnabáš se podvolil, vzdalovali se od hospody. K. ovšem cítil, že navzdory největšímu úsilí nedokáže držet s Barnabášem krok a brání mu v pohybu a že za obvyklých okolností by na téhle podružnosti všechno ztroskotalo, zvláště v bočních uličkách, jako byla ta, kde se K. dopoledne probořil do sněhu, a že by se ze sněhu dostal, jen kdyby ho Barnabáš vytáhl. Ale tyhle obavy se teď snažil zaplašit, utěšovalo ho také, že Barnabáš mlčí; pokud šli mlčky, bylo přece i pro Barnabáše účelem jejich pospolitosti pouze pokračovat v cestě.

Chytil se pevněji, Barnabáš ho téměř vlekl, dál mlčeli; o cestě věděl K. pouze to, že soudě podle stavu ulice ještě neodbočili do žádné boční uličky. Přísahal si, že ho od další chůze neodradí obtíže cesty a už vůbec ne starost, jak se dostane zpátky; síly mu jistě stačí na to, aby se nechal vléct dál. A copak může být cesta nekonečná? Ve dne se mu zámek jevil jako snadný cíl a posel jistě zná nejkratší cestu.