Toto vydání vychází ve spolupráci s nakladatelstvím Orbit, New York,
stát New York, USA. Všechna práva vyhrazena.

The Ministry for the Future

Copyright © Kim Stanley Robinson, 2020

Translation © Radka Knotková, 2023

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2024

ISBN epub: 978-80-7689-342-9

ISBN mobi: 978-80-7689-343-6

Pro Fredrica Jamesona

1

Bylo čím dál větší horko.

Frank May se zvedl z karimatky a odšoural se k oknu, aby vykoukl ven. Tmavě okrové štukové zdi a kachle, barvy místního jílu. Čtvercové obytné bloky jako ten, v němž se nacházel, střešní terasy obsazené usedlíky, kteří se na ně přes noc přesunuli, jelikož na spaní uvnitř bylo moc horko. Teď jich hodně postávalo u zídky, která jim sahala až k hrudi, a hledělo k východu. Obloha barvy budov, smíchaná s bělobou tam, kde zanedlouho vyjde slunce. Frank se zhluboka nadechl. Vzduch připomínal saunu. Nastala nejchladnější část dne. Za celý život strávil v saunách míň než pět minut, ten pocit se mu nelíbil. Horká voda, no, dejme tomu; horký vlhký vzduch – ne. Nechápal, proč tu dusivou upocenost někdo vyhledává.

Tady jí nešlo uniknout. Kdyby totiž býval zapnul mozek, nepřijel by sem. Bylo to partnerské město jeho rodiště, existovala ale i jiná partnerská města, jiné humanitární organizace. Mohl pracovat na Aljašce. Místo toho mu do očí kapal pot a štípal ho. Byl mokrý, i když na sobě měl jenom šortky, ty byly taky mokré. Na karimatce, kde se pokoušel vyspat, po něm zůstaly mokré fleky. Sužovala ho žízeň a džbán vedle jeho lůžka byl prázdný. Všude ve městě jako hejno obrovských komárů bzučel vystresovaný šum klimatizačních ventilátorů.

A pak nad východní horizont vykouklo slunce. Planulo jako atomová bomba, což vlastně bylo. Pole a budovy pod oslnivou střepinou světla potemněly a pak ztmavly ještě víc, když se střepina roztekla do stran v hořící čáru a ta se nato vyboulila do srpku, na nějž se nevydržel dívat. Žár, který ze srpku sálal, byl hmatatelný, facka do tváře. Sluneční záření rozpalovalo pokožku obličeje, nutilo ho hodně mrkat. Štípající oči slzely, moc toho neviděl. Všechno bylo světle hnědé a béžové a oslnivě, nesnesitelně bílé. Obyčejné město v Uttarpradéši, šest ráno. Koukl na telefon: 39 °C. Převedeno na Fahrenheity to dávalo – vyťukal – 103 stupňů. Vlhkost vzduchu asi 35 procent. Problém byla ta kombinace. Před pár lety by se údaj řadil k nejvyšším teplotám mokrého teploměru, jaké kdy byly naměřeny. Teď prostě středa ráno.

Vzduch prořízlo zděšené kvílení, přicházelo ze střechy naproti přes ulici. Útrpné výkřiky, dvojice mladých žen, které se skláněly přes zídku a pokřikovaly dolů na ulici. Někdo na střeše se neprobouzel. Frank poklepal na telefon a zavolal na policii. Bez odpovědi. Netušil, jestli se dovolal, nebo ne. Najednou se ozvaly sirény, zněly vzdáleně a jakoby ponořeně. Lidi za úsvitu nacházeli spáče v tísni, naráželi na ty, kdo se po dlouhé horké noci víckrát neprobudí. Volali o pomoc. Sirény naznačovaly, že přinejmenším někomu z nich to na opačném konci linky zvedli. Frank se znovu podíval na mobil. Nabitý, se signálem. Přesto žádná reakce na policejní stanici, kam se mu za ty čtyři měsíce, co tu pobýval, několikrát naskytl důvod zavolat. Ještě dva měsíce. Padesát osm dní, nesnesitelně dlouho. Dvanáctého července, monzun ještě nevypukl. Soustřeď se na to, abys přečkal dnešek. Každý jeden den po dni. Pak zpátky domů do Jacksonvillu, kde ti po tomhle bude až směšně chladno. Budeš mít co vykládat. No ale ti chudáci na střeše přes ulici.

Zvuk klimatizace utichl. Další útrpné výkřiky. Na jeho telefonu nebyly žádné čárky. Žádná elektřina. Částečný nebo úplný výpadek proudu. Sirény jako kvílení bohů a bohyň, celý hinduistický pantheon v tísni.

To už naskakovaly generátory, hlasité dvoutaktní motory. Zakázaný benzín, nafta, petrolej, uschované pro situace jako tahle, když zákon vyžadující používání zkapalněného zemního plynu ustoupí nouzi. Vzduch, už tak špatný, brzy bude jako deka utkaná z výfukových plynů. Jako mít nos strčený do výfuku starého autobusu.

Frank se při tom pomyšlení rozkašlal, znovu se pokusil napít ze džbánu u postele. Pořád byl prázdný. Vzal ho s sebou do přízemí, aby si dolil z filtrační nádrže v lednici ve skříni. Voda byla dosud studená, i když vypadl proud, a teď v termodžbánu vydrží chladná pěkně dlouho. Pro jistotu hodil do džbánu jódovou tabletu a pevně ho uzavřel. Jeho váha skýtala útěchu.

Nadace přechovávala ve skříni pár generátorů a kanystrů na benzín, dost, aby generátory vydržely šlapat dva až tři dny. Hodilo se mít to na paměti.

Do dveří se natlačili jeho kolegové. Hans, Azalee, Heather, všichni se zarudlýma očima a vystresovaní. „Pojď,“ řekli, „musíme jet.“

„Kam jako?“ zeptal se Frank zmateně.

„Musíme sehnat pomoc, všude v distriktu vypadl proud, musíme to oznámit v Lucknow. Musíme sem dopravit doktory.“

„Jak jako doktory?“ podivil se Frank.

„Musíme to zkusit!“

„Já nikam nejedu,“ řekl Frank.

Zírali na něj, podívali se jeden na druhého.

„Nechte mi tu satelitní telefon,“ řekl. „Jděte sehnat pomoc. Já tady zůstanu a vyřídím, že přijedete.“

Znepokojeně přikývli, pak se vyhrnuli ven.

Frank na sebe hodil bílou košili, která brzy nasákla potem. Vyšel na ulici. Zvuk generátorů, které do superpřehřátého vzduchu s rachocením vypouštěly zplodiny. Pohánějí klimatizaci, usoudil. Potlačil zakašlání. Na kašel bylo moc horko. Vtahovat do sebe vzduch bylo jako dýchat v peci, takže jste se z toho akorát zase rozkašlali. Když se přísun parného vzduchu spojil s namáhavým kašláním, bylo člověku ještě větší vedro než kdy jindy. Přicházeli k němu lidé a prosili o pomoc. Odpovídal, že brzy dorazí. Ve dvě odpoledne, tvrdil. Přijďte pak na kliniku. Zatím vezměte svoje staré a děti někam, kde je klimatizace. Do školy, úředních budov. Jděte tam. Vydejte se za zvukem generátorů.

Ve vchodu do každé budovy stál hlouček zoufalých truchlících, kteří čekali na záchranku nebo pohřební vůz. Podobně jako na kašel bylo příliš horko i na kvílení. Působilo nebezpečně byť mluvit, člověk by se mohl přehřát. A co by kdo vůbec říkal? Na přemýšlení bylo moc vedro. Přesto k němu lidé přistupovali. Prosím, pane, pomozte, pane!

Ve dvě přijďte k nám na kliniku, říkal Frank. Zatím jděte do školy. Jděte někam dovnitř, kde je klimatizace. Dostaňte odsud svoje staré a děti.

Jenže žádné takové místo není!

Potom dostal nápad. „Jděte k jezeru! Vlezte si do vody!“

Zjevně jim to nedocházelo. Jako při Kumbhaméle, když se putuje do Váránasí a koupe v Ganze, vysvětlil, jak nejlíp dovedl. „Jedině tak se ochladíte,“ řekl jim. „Ve vodě vám bude líp, uvidíte.“

Nějaký muž zavrtěl hlavou. „Voda je na sluníčku. Je horká jako ve vaně. Horší než vzduch.“

Zvědavý, poděšený, zadýchaný se Frank vypravil ulicemi k jezeru. Lidi stáli venku před budovami, mačkali se ve dveřích. Někteří si ho prohlíželi, většina ne, měli svoje starosti. Oči vykulené tísní a strachem, rudé od horka, zplodin a prachu. Kovové povrchy ve slunci žhnuly, viděl, jak nad nimi poskakují vlny tepla jako vzduch nad grilem. Jeho svaly zrosolovatěly, špagát hrůzy, který se mu táhl podél páteře, bylo to jediné, co ho udržovalo vzpřímeného. Spěchat bylo nemožné, ale on chtěl. Držel se co nejvíc ve stínu. Takhle brzy ráno bývala jedna strana ulice zastíněná. Přejít do slunečního svitu bylo, jako když vás přistrčí blíž k táboráku. Člověk se pod tím náporem vrhl k nejbližšímu flíčku stínu.

Dorazil k jezeru a nijak ho nepřekvapilo, že v něm sedí lidé, ponoření až po krk. Hnědé tváře zarudlé od horka. Nad vodou se vznášel hustý pudr světla. Frank přešel ke stáčející se betonové silnici, která s jezerem z téhle strany hraničila, přidřepl si a ponořil ruku až po loket. Voda skutečně byla horká jako ve vaně, nebo skoro jako ve vaně. Dál v ní ruku držel, snažil se rozhodnout, jestli je chladnější, nebo teplejší než jeho tělo. Ve vařícím vzduchu to bylo těžké poznat. Po nějaké době usoudil, že na hladině má zhruba stejnou teplotu jako jeho krev. Což znamenalo, že je podstatně chladnější než vzduch. Ale pokud je o trošku teplejší než lidské tělo… no, tak je pořád chladnější než vzduch. Podivně těžko se to určovalo. Pohlédl na lidi v jezeře. V ranním stínu budov a stromů se nacházel pouze úzký pás vody a ten zakrátko zmizí. Poté se celé jezero bude péct na slunci, dokud pozdní odpoledne nevrhne stín na opačný břeh. To bylo zlé. Co ale deštníky? Deštník vlastní každý. Otázka je, kolik obyvatel města by se do jezera naskládalo. Ne dost. Říká se, že město má dvousettisícovou populaci. Obklopené poli a nízkými kopci, jiná města několik kilometrů daleko, v každém směru. Starobylé uspořádání.

Vrátil se do komplexu, do přízemí kliniky. Nahoru do svého pokoje o patro výš, s funěním a odfukováním. Nejsnadnější ze všeho by bylo lehnout si a přečkat to. Vyťukal kombinaci k sejfu a otevřel ho, vytáhl satelitní telefon. Zapnul ho. Baterka plně nabitá.

Zavolal na ústředí v Dillí. „Potřebujeme pomoc,“ řekl ženě, která to zvedla. „Vypadl proud.“

„Tady vypadl taky,“ řekla Priti. „Vypadl všude.“

„Všude?“

„Ve většině Dillí, Uttarpradéši, Džhárkhandu, Bengálsku. Zčásti taky na západě, v Gudžarátu, Rádžastánu…“

„Co máme dělat?“

„Čekejte na pomoc.“

„Čí pomoc?“

„Nevím.“

„Co hlásí předpověď?“

„Vedra mají ještě nějakou dobu trvat. Stoupající vzduch nad pevninou by mohl přitáhnout chladnější vzduch od oceánu.“

„Kdy?“

„Nikdo neví. Ta tlaková výše je obrovská. Zachytila se o Himaláje.“

„Je lepší být ve vodě než na vzduchu?“

„Jasně. Pokud má nižší teplotu než tělo.“

Vypnul telefon, vrátil ho do sejfu. Podíval se na zeď, na měřič prachových částic: 1300 ppm. Měří jemné částice, o velikosti 25 nanometrů a míň. Frank opět vyšel ven na ulici, držel se ve stínu budov. To dělali všichni; na slunci teď už nepostával nikdo. Šedý vzduch spočíval na městě jako kouř. Bylo moc horko, než aby nějak páchl, doprovázel ho jen takový dojem ožehnutí, pach jako vedro samo, jako plamen.

Šel zpátky dovnitř, sešel dolů a zase sejf otevřel, vyndal klíče od skříně, odemkl ji a vytáhl jeden z generátorů a kanystr s benzínem. Pokusil se dolít nádrž generátoru, ale zjistil, že je plná. Vrátil kanystr s benzínem do skříně a odnesl generátor do rohu místnosti, kde bylo okno s klimatizací. Okenní klimatizace měla krátký kabel zapojený do zástrčky pod oknem. Nebylo by ale dobré pustit generátor v místnosti, kvůli výfuku. Taky by ovšem nebylo dobré pustit ho na ulici pod oknem: určitě by ho štípli. Lidé jsou zoufalí. Takže… Přešel zpět ke skříni, zašmátral v ní, našel prodlužovačku. Potřeboval ji dostat nahoru na střechu budovy, s terasou obehnanou zídkou, čtyři podlaží nad zemí. Prodlužovačka sahala jen do patra pod ní. Sešel dolů a sundal klimatizační jednotku z okna, odvlekl ji po schodech nahoru, zadýchaný a zpocený. Na chvilku se mu udělalo mdlo, pak ho v očích zaštípal pot a projel jím nával energie. V kanceláři ve čtvrtém patře otevřel okno, vybalancoval klimatizační jednotku na římse a přivřel ji do okna. Vysunul z ní umělohmotné boční panely a ucpal okno v těch částech, kde bylo pořád otevřené. Znovu nahoru na střešní terasu. Spustit generátor, poslouchat, jak kucká a rachotivě se propracovává ke dvoutaktním úderům. Prvotní obláček kouře, potom už se výfukové plyny ztrácejí. Zařízení je ale hlasité, lidi ho uslyší. Sám slyšel z města jiné. Zapojit prodlužovačku, dolů po schodech do kanceláře v patře, zapojit klimatizační jednotku, zapnout ji. Drásavé vrčení klimatizace. Příval vzduchu, ježíšikriste, ona ta jednotka nefunguje. Ne, funguje. Sníží teplotu vnějšího vzduchu o pět až devět stupňů, takže se bude pohybovat někde kolem 29 °C, možná výš. To je ve stínu v pořádku, to lidi ustojí, dokonce i při téhle vlhkosti vzduchu. Prostě odpočívat a nenamáhat se. A ochlazený vzduch se snese po schodech a vychladí celou budovu.

Dole, kde klimatizační jednotka původně bývala, zkusil zavřít okno, zjistil však, že se zaseklo. Pěstmi do něj seshora praštil, div výplň nerozbil. Nakonec za ně trhl a ono sjelo. Aha. Ven na ulici, zavřít dveře. Vyrazil do nejbližší školy. V krámku opodál se prodávalo jídlo studentům a jejich rodičům. Škola byla zavřená, krámek taky, ale jsou tam lidi a on některé z nich poznal. „Na klinice jsem zprovoznil klimatizaci,“ řekl jim. „Jděte tam.“

Jedna skupinka ho v tichosti následovala. Sedm nebo osm rodin, včetně majitelů obchodu, zamklo za sebou dveře. Snažili se držet ve stínu, ale teď už se ho dalo najít pramálo. Muži šli před ženami, které naháněly děti a pokoušely se zástup přimět, ať nevychází ze stínu. Rozhovor se vedl v avadhčině, myslel si Frank, nebo bhódžpurštině. On uměl jen trochu hindsky, jak věděli: hindštinou ho oslovovali, když si s ním potřebovali promluvit, nebo se poradili s někým, kdo by s ním hovořil anglicky. Ještě si nezvykl pokoušet se pomáhat lidem, s nimiž se nedomluví. Ostýchavý, zahanbený v sobě odstřelil neochotu prozradit na sebe svou mizernou hindštinu a zeptal se, jak jim je, kde jsou jejich příbuzní, jestli mají, kam by se poděli. Pokud to tedy doopravdy řekl. Vrhali na něj zvídavé pohledy.

Na klinice otevřel brány a dovnitř se nahrnuli lidé. Aniž by jim musel cokoli vysvětlovat, zamířili nahoru do místnosti, kde běžela klimatizace, rozesadili se na podlahu. Netrvalo dlouho a místnost byla plná. Sešel zpět do přízemí, postavil se ke dveřím a uváděl dovnitř, pokud projevili zájem, další příchozí. Zakrátko byla budova odspodu nahoru plná. Potom dveře zamkl.

Lidé seděli v relativně vychlazených místnostech a pařili se. Frank se podíval na stolní počítač: teplota v přízemí byla 38 °C. V místnosti s klimatizační jednotkou možná míň. Vlhkost vzduchu přes 60 procent. Nesmírně zatěžující, že s vysokou teplotou je současně i velká vlhkost, což je neobvyklé. Během období sucha, od ledna do března, bývalo v ganžské nížině chladněji a sušeji. Pak se oteplovalo, ale stále bylo sucho. Nato s monzunovými lijáky přicházely chladnější teploty a všudypřítomné mraky, které skýtaly úlevu od přímého slunečního svitu. Tahle vlna veder byla jiná. Bezmračné horko, a přesto velká vlhkost. Příšerná kombinace.

Na klinice byly dvě toalety. Po nějaké době přestaly záchodky fungovat. Kanalizace patrně vedla kamsi do čističky odpadních vod, která přirozeně potřebovala k chodu elektřinu a nejspíš nedisponovala dostatečnou kapacitou generátorů, aby zůstala v provozu, třebaže se tomu těžko věřilo.

Prostě přestaly fungovat. Nyní Frank vypouštěl lidi podle potřeby ven, aby si šli ulevit někam do uličky, jako v horských vesničkách v Nepálu, kde žádné toalety nemají. Když to poprvé spatřil, šokovalo ho to. Teď nebral za samozřejmé nic.

Občas se někdo rozbrečel a obestoupil ho menší hlouček: trpící starci, trpící děti. Celkem často nechtěné vyměšování. Rozestavěl na toaletách kbelíky, a když se naplnily, vynesl je na ulici a vylil do strouhy. Jeden stařec zemřel; Frank pomohl několika mladíkům odnést tělo na střešní terasu, kde mrtvého zabalili do tenké látky, asi sárí. Podstatně horší byl večer, kdy totéž provedli s novorozencem. Všichni ve všech místnostech brečeli, zatímco malé tělíčko vynášeli na střechu. Frank si všiml, že generátoru dochází benzín, sešel do skříně, vyndal kanystr s palivem a nádrž dolil.

Jeho džbán na vodu byl prázdný. Z kohoutků nic neteklo. V lednici stály ještě dva velké kanystry s vodou, ale o těch se nezmiňoval. Z jednoho si džbán dolil, potmě. Voda byla pořád trochu studená. Vrátil se k práci.

V noci zemřeli ještě čtyři. Slunce ráno znovu vyšlo jako sálající pec horka, jíž bylo, zaplanulo nad střechou a jejím smutným nákladem zabalených těl. Z každé střechy, a při pohledu dolů na město zjevně i z každého chodníku, se stala márnice. Město bylo márnicí a byla stejná výheň jako doposud, možná ještě víc. Podle teploměru 42 °C, vlhkost vzduchu 60 procent. Frank na displeje netečně zíral. Spal asi tři hodiny, přerušovaně. Generátor dosud chrčel v nepravidelném dvoutaktu, klimatizační jednotka dosud vibrovala jako mizerný větrák. Zvuk ostatních generátorů a klimatizací nepřetržitě prosycoval ovzduší. Nic ale nezmění.

Sešel dolů a otevřel sejf a satelitním telefonem opět zavolal Priti. Po dvaceti nebo čtyřiceti pokusech mu to zvedla. „Co je?“

„Heleď, potřebujeme pomoc,“ řekl. „My tu umíráme.“

„A co si myslíš?“ řekla rozzuřeně. „To si myslíš, že jste jediní?“

„Ne, ale potřebujeme pomoc.“

„My všichni potřebujeme pomoc!“ vyštěkla.

Frank zmlkl a zamyslel se. Přemýšlet bylo obtížné. Priti byla v Dillí.

„Jste tam u vás v pohodě?“ zeptal se.

Žádná odpověď. Priti dávno zavěsila.

Zase ho štípalo v očích. Otřel si je, vrátil se do patra sebrat na záchodcích kbelíky. Tou dobou už se plnily pomaleji: lidi byli vyprázdnění. Pokud se neobnoví dodávky vody, budou se dřív nebo později muset přesunout jinam.

Když se vrátil z ulice a otevřel dveře, vypukl shon a cosi ho strhlo dovnitř. Tři mladí muži ho přitiskli k podlaze, jeden s hranatou černou ruční zbraní, velkou jako jeho hlava. Namířil ji a Frank se podíval do kulaté hlavně, jediné kulaté části hranatého kusu černého kovu. Svět se smrskl na malé kolečko. Bušila v něm krev a on ucítil, jak mu tuhne tělo. Po obličeji a dlaních se mu řinul pot.

„Ani hnout!“ řekl druhý muž. „Pohneš se a je po tobě.“

Výkřiky z horních pater značily postup vetřelců. Přidušené zvuky generátorů a klimatizace náhle utichly. Otevřenými dveřmi dolehl obecnější šum města. Kolemjdoucí zvědavě nakukovali dovnitř a pokračovali dál. Moc jich nebylo. Frank se snažil dýchat co nejmělčeji. V pravém oku ho otřesně štípalo, on je ale pouze pevně zavřel a to druhé odhodlaně upíral stranou. Připadal si, že by měl vzdorovat, jenže chtěl zůstat naživu. Jako by výjev pozoroval z poloviny schodiště, daleko od vlastního těla a pocitů, které snad cítilo. Všeho kromě štípání v oku.

Gang mladíků oddusal po schodech do přízemí, s generátorem a klimatizační jednotkou. Vyběhli na ulici. Muži, kteří Franka přidržovali na zemi, ho pustili. „Potřebujeme je víc než ty,“ vysvětlil jeden z nich.

Když to muž se zbraní uslyšel, zamračil se. Naposledy na Franka namířil. „Je to tvoje vina,“ řekl, pak za sebou zabouchli dveře a byli pryč.

Frank vstal, promnul si paže na místech, kde ho ti chlapi popadli. Srdce mu stále bušilo jako splašené. Bylo mu nanic. Z horních pater sešla hrstka lidí a zeptali se, jak na tom je. Dělali si o něj starosti, báli se, že je zraněný. Ta ustaranost se do něj zahryzla a zničehonic cítil víc, než si mohl dovolit cítit. Posadil se na spodní schod a zabořil obličej do dlaní, přemožený náhlým vzplanutím. Díky slzám ho v očích štípalo méně.

Nakonec vstal. „Musíme jít k jezeru,“ řekl. „Je v něm voda a bude u něj chladněji. Chladněji ve vodě a na chodníku.“

Několik žen se po jeho slovech zatvářilo nespokojeně a jedna řekla: „Možná máte pravdu, ale bude tam hrozně svítit. Radši počkejme do setmění.“

Frank přikývl. „Jo, to dává smysl.“

Vrátil se do krámku i s jeho majitelem, roztřesený, malátný a zesláblý. Ubíjel ho dojem, že je v sauně, a pod vahou pytle jídla a konzerv a balených nápojů, který na kliniku odnášel, se málem zhroutil. Ať mu ale bylo, jak chce zle, zdálo se, že je silnější než spousta ostatních ze skupinky. Na druhou stranu si chvílemi říkal, že někteří z nich by se takhle šourat kupředu zvládli od rána do večera. Při chůzi však nikdo ani necekl, ani do očí si nepohlédli.

„Pro zbytek můžeme dojít později,“ řekl majitel krámku nakonec.

Den plynul. Žalostné kvílení se přidusilo ve steny. Lidé byli moc přehřátí a žízniví, než aby tropili povyk, dokonce i když jim umřely děti. Rudé oči v hnědých tvářích na Franka civěly, když se mezi nimi potácel a snažil se odnést mrtvoly příbuzných na střechu, kde se pekly na slunci. Těla začnou hnít, ale třeba se předtím vyžehnou a seschnou, až takové vedro bylo. Žádný zápach v tomhle horku nepřežije, jenom vyprahlý pach parného vzduchu. Anebo ne: náhlý puch hnijícího masa. Tady nahoře se už nikdo nezdržoval. Frank napočítal čtrnáct zabalených těl, dospělých a dětí. Když přelétl pohledem po městských střechách, uviděl, že něčím podobným se zaměstnávají i jiní, tiší, uzavření do sebe, se sklopenýma očima, ve spěchu. Nikdo, koho viděl, se nerozhlížel tak, jako se rozhlížel on.

V přízemí se po jídle a pití jen zaprášilo. Frank spočítal přítomné, což pro něj nebylo nijak snadné. Na klinice bylo asi padesát dva osob. Nějakou dobu seděl na schodech, potom přistoupil ke skříni a upřeně se zadíval na její obsah. Dolil si džbán vodou, zhluboka se napil, opět ho dolil. Studená už nebyla, ale horká taky ne. Ve skříni byl kanystr s benzínem; pokud budou muset, těla spálí. Byl v ní i druhý generátor, není ale nic nezbytného, co by jím poháněli. Satelitní telefon měl ještě nabitý, ale nebylo komu zavolat. Napadlo ho, jestli by neměl brnknout mámě. Ahoj, mami, já umírám. Ne.

Den se vteřinu po vteřině připlížil ke své závěrečné hodině a Frank se poradil s majitelem krámku a jeho přáteli. Šeptem se všichni shodli: je načase vyrazit k jezeru. Probrali ostatní, vysvětlili jim svůj plán, pomohli těm, kdo se sami nedovedli postavit, sejít po schodech. Pár se jich na nohy vůbec nevydrápalo; to nastolovalo dilema. Několik starců řeklo, že se ještě zdrží a potom přijdou k jezeru. Dali sbohem odcházejícím, jako by se nechumelilo, ale oči je prozradily. Mnozí při odchodu z kliniky brečeli.

Zahaleni odpoledním stínem došli k jezeru. Větší vedro než kdy jindy. Na ulicích a chodnících ani živáčka. Žádné kvílení v budovách. Některé generátory pořád vrčely, některé ventilátory se pachtily. Zvuky jako by v rozlíceném vzduchu zakrněly.

U jezera je čekal zoufalý výjev. Byla v něm spousta, spousta lidí, hladina všude u břehů posetá hlavami a i dál, kde bylo podle všeho hlouběji, trčely hlavy, napůl ponoření lidé ležící na jakýchsi provizorních raftech. Jenže ne všichni byli naživu. Od hladiny jezera stoupaly těžké výpary a teď jim proudil do nosu i pach smrti, hnijícího masa.

Dohodli se, že pro začátek bude nejlepší si sednout na nízký nábřežní chodníček nebo silnici a strčit do vody nohy. Na konci chodníčku zbývalo dost místa a oni se plahočivě rozestoupili a posadili se ve skupince, v jedné linii. Z betonu pod nimi sálalo horko uplynulého dne. Všichni se potili, až na ty, kteří ne, kteří byli zarudlejší než ostatní, žhnuli ve stínech pozdního odpoledne. Když se snesl soumrak, zapřeli je a pomohli jim umřít. Voda v jezeře byla teplá jako v hodně vyhřívaném bazénu, rozhodně teplejší než lidské tělo, pomyslel si Frank, teplejší než posledně, když ji zkoušel. Dávalo to smysl. Kdesi se dočetl, že pokud by se veškerá energie ze Slunce, která na zem dopadne, zachytila, místo aby se jí část odrazila, teplota by vzrostla natolik, že by se moře začalo vařit. Uměl si přesně představit, jaké by to bylo. Připadalo mu, že schází pár stupňů a jezero dosáhne bodu varu.

A přesto si někdy po západu slunce, kdy rychlý soumrak pominul a padla tma, bez výjimky vlezli do vody. Prostě to byl lepší pocit. Jejich těla jim řekla, ať to udělají. Ať si sednou do nejmělčího cípu jezerního dna, s hlavami nad hladinou, a zkusí to přestát.

Vedle něj seděl mladík, kterého kdysi viděl hrát Karnu v jedné z těch her, které se inscenovaly při místní méle. A Frank ucítil, jak jeho prázdná maska opět doznává trhlin, jako když o něj na klinice projevili obavy, nyní při vzpomínce na toho kluka v okamžiku, kdy Ardžuna zneškodní Karnu vyslovenou kletbou a chystá se ho zabít; v tu chvíli mladík vítězoslavně vzkřikl: „Nic než osud!“ a zmohl se na poslední máchnutí, než padl pod Ardžunovým mocným mečem.

Teď usrkával vodu z jezera, oči vykulené hrůzou a žalem. Frank se od něj musel odvrátit.

Vedro mu začínalo lézt na mozek. Jeho tělo mravenčilo touhou vylézt z té přehorké koupele, rozběhnout se, jako když člověk utíká ze sauny do ledově studeného jezera, které by u každé takové sauny mělo být, ucítit ten blažený šok, když vám chlad vyrazí dech z plic, jako to ucítil tenkrát ve Finsku. Místní tvrdili, že cílem je maximalizovat teplotní rozdíl, v jediné vteřině se posunout o sto stupňů a zjistit, jaké to je.

Jenže uvažovat o tomhle bylo jako škrábat si štípanec a jenom svědění zhoršovat. Okusil horkou jezerní vodu, okusil, jak odporná je, plná organické hmoty a kdovíčeho ještě. Jenže trpěl žízní, kterou nešlo uhasit. Horká voda v žaludku znamenala, že nebylo kam utéct, svět uvnitř i venku byl mnohem teplejší, než by lidské tělo mělo být. Vařili se zaživa. Nenápadně odšrouboval víčko svého džbánu a napil se. Voda v něm byla vlažná, ale ne horká a byla čistá. Jeho tělo po ní prahlo a on se neovládl, vypil ji do poslední kapky.

Umírali rychleji než kdy dřív. Nebylo kde se zchladit. Všechny děti byly mrtvé, všichni starci byli mrtví. Lidi mumlali, co správně měly být skřeky žalu; ti, kdo se zvládli hýbat, mrtvoly vystrčili ven nebo je pošoupli ke středu jezera, kde plovaly jako klády nebo se potopily.

Frank zavřel oči a snažil se neposlouchat hlasy kolem sebe. Byl na mělčině úplně ponořený, zapřený o betonový okraj chodníčku a bahno, které bylo těsně pod ním. Nořil se, dokud do bahna nezahučel, a palčivému vzduchu nastavoval pouze polovinu hlavy.

Noc plynula. Vidět byly pouze ty nejjasnější hvězdy, šmouhy, které nad nimi pluly. Bezměsíčná noc. Nad nimi ubíhaly družice, z východu na západ, ze západu na východ, jednou dokonce ze severu na jih. Viděli je, věděli, co se děje. Věděli, ale nezakročili. Nemohli zakročit. Nebylo co udělat, nebylo co říct. Tu noc prožil Frank mnoho let. Když obloha zesvětlala, nejprve do šedi, která vypadala jako mraky, ale nevyklubalo se z ní nic než jasné bezmračné nebe, zavrtěl se. Prsty mu pokrývaly varhánky. Uvařil se, pomalu, jako v hrnci. Bylo těžké zvednout hlavu byť o centimetr. Hrozilo, že se utopí. To pomyšlení ho přimělo vyvinout úsilí. Zapřel se lokty, povytáhl se. Jeho končetiny byly jako vařené špagety omotané kolem kostí, jeho kosti se však samy od sebe pohnuly. Posadil se. Vzduch stále byl teplejší než voda. Sledoval, jak se sluneční svit opírá do korun stromů na opačném břehu jezera: jako by náhle vzplanuly. Opatrně vybalancoval hlavu na páteři a rozhlédl se. Všichni byli mrtví.

2

Jsem božstvo a nejsem božstvo. Tak nebo onak jste moji posluhovači. Udržuju vás při životě.

Uvnitř jsem horké, že to nelze vypovědět, a přesto zvenčí jsem ještě teplejší. Můj dotek vás spálí, i když se točím mimo oblohu. Zatímco dlouze, zvolna vydechuju, vy mrznete a hoříte, mrznete a hoříte.

Jednoho dne vás pozřu. Prozatím vás živím. Střezte se mého pohledu. Nikdy na mě nehleďte.

3

Článek 14 Pařížské dohody v rámci Rámcové úmluvy OSN o změně klimatu volal po pravidelném vyhodnocování uhlíkových emisí všech signatářských států neboli v podstatě celkového množství uhlíku spáleného globálně za příslušný rok. První „globální hodnocení“ bylo naplánováno na rok 2023 a poté se mělo opakovat každých pět let.

Tohle první globální hodnocení nedopadlo dobře. Výkaznictví bylo nekonzistentní a neúplné, i přesto však bylo nad slunce jasné, že navzdory poklesu v roce 2020 jsou emise uhlíku mnohem vyšší, než k čemu se smluvní strany zavázaly. Málo států splnilo cíle, které si stanovilo, přestože byly mírné. Sto osm zemí si deficitu bylo vědomo ještě před hodnocením v roce 2023 a slíbilo své závazky posílit. Jednalo se ale o menší státy, které se na celkových globálních emisích dohromady podílely asi 15 procenty.

Následující rok na každoroční konferenci smluvních stran některé delegace poukázaly na skutečnost, že podle článku 16 dohody, odstavce 4 konference „činí rozhodnutí nezbytná k podpoře účinného provádění dohody zřizováním takových pomocných orgánů, jaké považuje za nezbytné pro provádění této dohody“. Rovněž zmínily článek 18, odstavec 1, jenž konferenci umožňoval zakládat „pomocné orgány pro provádění úmluvy“. Pod pojmem pomocné orgány se původně rozuměly výbory, které zasedaly výhradně během každoročních setkání konference smluvních stran, někteří delegáti nicméně namítli, že aby se proces posunul kupředu, vzhledem k všeobecnému neúspěchu dohody je potřeba zřídit nový pomocný orgán s trvalými povinnostmi a zdroji, díky nimž by byl schopen své povinnosti plnit.

Na COP 29, pořádané v kolumbijské Bogotě, založily smluvní strany v souladu s články 16 a 18 nový pomocný orgán pro provádění dohody, který bude financován dle zakládacích protokolů nastíněných v článku 8, v němž se všechny smluvní strany zavazovaly používat metody vyložené ve Varšavském mezinárodním mechanismu pro otázky ztrát a škod.

V oznámení stálo:

„Tímto se z pověření dvacáté deváté konference smluvních stran, na níž se setkávají smluvní strany Pařížské dohody o změně klimatu, rozhoduje o založení pomocného orgánu, který bude spolupracovat s Mezivládním panelem pro klimatickou změnu a všemi úřady Organizace spojených národů a všemi zeměmi, jež jsou signatáři Pařížské dohody, a hájit zájmy budoucích generací občanů celého světa, jejichž práva, tak jak jsou vyložena ve Všeobecné deklaraci lidských práv, jsou stejně platná jako ta naše. Dále se pomocnému orgánu klade za úkol zasazovat se za všechny živé tvory, současné i budoucí, kteří nejsou schopni mluvit sami za sebe, a to hájením jejich právního postavení a tělesné ochrany.“

Kdosi od tisku pojmenoval nový úřad „Ministerstvo pro budoucnost“. Přezdívka se ujala a rozšířila, až pod ní nakonec byl orgán běžně známý. Vznikl v lednu 2025 ve švýcarském Curychu.

Krátce nato udeřila v Indii velká vlna veder.

4

Nad kampusem Eidgenössische Technische Hochschule se Curych zvedá do lesoparku na vrcholku Zürichbergu, kopce, který město od východu lemuje. Většina města se rozkládá na březích řeky Limmat, která začíná výtokem z Curyšského jezera a mezi dvěma kopci, Zürichberg na východě a Üetlitberg na západě, směřuje na sever. Krajina mezi nimi je celkem nížinatá, přinejmenším na Švýcarsko, a právě tady se sešla téměř čtvrtina všech Švýcarů, aby společně žila v pohledném, hustě zalidněném městě. Ti, kdo měli to štěstí bydlet na svahu Zürichbergu, si nezřídka říkávali, že jejich lokalita je ta nejlepší, protože z ní mají výhled na střechy v centru a na velké jezero na jihu a někdy v dáli zahlédnou i Alpy. V pozdně odpoledním slunci vanul ze smíšené vyhlídky na lidské a přírodní prvky jakýsi zářný klid. Hezké místo. Podle turistů nudné, ale místní si nestěžovali.

Na tramvajové zastávce u Kirche Fluntern, asi v půlce cesty na vrchol Zürichbergu, můžete z modré tramvaje vystoupit a vydat se na sever po Hochstrasse, kolem starého kostela s věžičkou, velkými hodinami a zvonem, který odbíjí čas. Hned vedle najdete úřadovnu Ministerstva pro budoucnost při Pařížské dohodě. Je v docházkové vzdálenosti od ETH s její geotechnickou expertízou a kousek nad kancelářemi velkých švýcarských bank s jejich nezměrným kapitálem, to vše ve zjevném nepoměru k velikosti Švýcarska. Jejich blízkost není dílem náhody: po staletí sledují Švýcaři národní strategii zajištění maximální bezpečnosti své země, a to tak, že pomáhají nastolit celosvětový mír a prosperitu. „Dokud nejsou všichni zabezpečeni, není v bezpečí nikdo“ − soudil by člověk, že zní zdejší motto, a v rámci tohoto projektu se hodí jak geotechnická expertíza, tak hromada peněz.

Když byla pod záštitou Pařížské dohody založena nová organizace, vzhledem k těmto skutečnostem a také proto, že v Ženevě už sídlila Světová zdravotnická organizace a několik dalších orgánů OSN, v Curychu energicky argumentovali, že Ženeva je úřady zahlcená a v důsledku drahá, a po úporné přetahované mezi jednotlivými kantony zvítězila právě curyšská nabídka tento nový orgán hostit. Jedním z mnoha důvodů, proč Curyšané uspěli, bezpochyby bylo, že bezplatně nabídli komplex na Hochstrasse a k němu pár nedalekých budov ETH.

Představitelka ministerstva – Mary Murphyová, asi pětačtyřicetiletá Irka, bývalá ministryně zahraničních věcí Irské republiky a dříve odborová právnička – vešla k sobě do kanceláře a stanula tváří v tvář krizi, která ji v nejmenším nepřekvapovala. Zprávy o smrtící vlně veder v Indii všechny naplnily hrůzou: bylo skoro jisté, že dopad bude okamžitý. A ten první zrovna nastal.

Její personální ředitel, drobný malý muž jménem Badim Bahádur, k ní do kanceláře vstoupil se slovy: „Nejspíš se k tobě doneslo, že indická vláda podniká kroky na řízení slunečního záření.“

„Jo, zahlídla jsem to dneska ráno,“ řekla. „Poskytli nám nějaké podrobnosti k tomu, co plánujou?“

„Dorazily zhruba před půlhodinou. Naši geoinženýři tvrdí, že pokud se budou držet plánu, bude se výsledný efekt přibližně rovnat vulkanické erupci Pinatuba z roku 1991. Globální teplota díky ní klesla přibližně o jeden stupeň Fahrenheita, na rok nebo dva. Mohl za to oxid siřičitý v oblaku prachu, co ho sopka vystřelila do stratosféry. Podle našich lidí bude Indům trvat několik měsíců, než svůj výbuch oxidu siřičitého replikujou.“

„Mají na to kapacity?“

„Jejich letectvo by si s tím nejspíš poradilo, jo. Za pokus nic nedají, potřebná letadla a vybavení mají. Z větší části si to bude žádat prostě překonfigurovat technologii pro doplňování paliva za letu. A letadla vypouštějí palivo neustále, takže tohle nebude zas tak těžké. Problém bude hlavně vyletět co nejvýš a pak už je to otázka množství, počtu misí, které budou třeba. Každopádně tisícovky letů.“

Mary vytáhla z kapsy telefon, poklepala na displej a vyhledala Čandru. Coby představitelku indické delegace Pařížské dohody ji dobře znala. V Dillí bylo pozdě, ale právě v tuhle dobu spolu obvykle mluvily.

Když telefon zvedla, Mary řekla: „Čandro, tady Mary, máš pro mě minutku?“

„Minutku jo,“ řekla Čandra. „Máme tu dost fofr.“

„Nepochybuju. Hele, co je to za řeči, že se vaše letectvo chystá zopakovat Pinatubo?“

„Spíš Pinatubo krát dva. Na doporučení naší akademie věd a z nařízení premiéra.“

„No ale co dohoda?“ namítla Mary, sedla si na židli a soustředila se na hlas své kolegyně. „Víš přece, co v ní stojí. Bez porady a souhlasu nejsou zásahy do atmosféry povolené.“

„Rozhodli jsme se dohodu porušit,“ pronesla Čandra lakonicky.

„Nikdo ale neví, jaký to bude mít dopad!“

„Stejný jako Pinatubo nebo při troše štěstí dvakrát tolik. Což přesně potřebujeme.“

„Nemůžete si být jistí, že to nebude mít další důsledky –“

„Mary!“ zvolala Čandra. „Laskavě si dej pohov! Já vím, co mi řekneš, takže se neobtěžuj. Tady v Indii jsme si jistí tímhle: umřely miliony lidí. Nikdy se nedozvíme kolik, je jich zkrátka moc, než aby to šlo spočítat. Klidně dvacet milionů, co já vím. Chápeš, co to znamená?“

„Jo.“

„Ne! Nechápeš. Beze všeho přijeď, ať to vidíš na vlastní oči. Vlastně bys přijet fakt měla, když o tom tak uvažuju.“

Mary si uvědomila, že sotva popadá dech. Polkla. „Přijedu, pokud chceš.“

Rozhostilo se dlouhé ticho. Konečně Čandra promluvila napjatým a přidušeným hlasem. „Děkuju, ale momentálně máme příliš napilno, než abychom návštěvu tohohle kalibru ukočírovali. Dočteš se o tom v hlášeních. Pošlu ti pár z těch, na nichž pracujeme. Jedno ale musíš vědět: jsme tu vyděšení a naštvaní. Tuhle vlnu veder způsobila Evropa a Amerika a Čína, ne my. Já vím, že jsme za posledních pár desetiletí spálili hodně uhlí, ale ve srovnání se Západem úplné nic. A přesto jsme dohodu podepsali, abychom přispěli svou troškou do mlýna. Což jsme přispěli. Nikdo jiný ale závazky neplní, nikdo neplatí rozvojovým zemím a teď u nás propukla ta vlna veder. A příští týden by mohla přijít druhá! Podmínky jsou prakticky totožné.“

„Já vím.“

„Jo, víš. Všichni vědí, ale nikdo nekoná! Tudíž bereme věci do svých rukou. Na několik příštích let snížíme globální teplotu, z toho budou mít prospěch všichni. A možná se vyhneme dalšímu masakru, jako byl tenhle.“

„Fajn.“

„My nepotřebujeme, abys nám cokoli povolovala!“ zařvala Čandra.

„Tak jsem to nemyslela,“ řekla Mary. Jenže telefonát byl mezitím ukončen.

5

Přivezli jsme náklaďák s palivem, náklaďák s vodou, prostě všechno, co k tomu patří. Jako vyrážet do pustiny. Jelikož vypadl proud, nefungovala čerpadla. Nefungovalo nic. Pustili jsme se do práce na elektrárnách, než jsme začali řešit mrtvé. Beztoho jsme pro ně nemohli nic udělat, těla nehybně spočívala, kam padla. A nejenom lidi, ale i dobytek. Když jsme všechny ty mrtvoly spatřili, krávy, lidi, psy, někdo zmínil, jak mrtvé pohřbívají Tibeťani, prý tomu říkají nebeský pohřeb: nechte supy, ať těla sežerou. A někteří supi už se do nich pustili, to jo. Mračna supů a vran. Nejspíš přiletěli, když bylo po všem. Chvílemi byl cítit příšerný smrad, ale pak jsme se buď přesunuli, nebo se změnil směr větru a puch pominul. Skoro jako by bylo na pachy příliš vedro, vzduch byl uvařený. Cítili jsme hlavně smrad hoření. A jo, věci hořely. Na východ od Lucknow popadaly dráty elektrického vedení, a když jsme proud nahodili, chytly od nich křoviny. Den nato se zvedl vítr a požár se rozšířil. Zachvátil městečka, takže než jsme se mohli vrhnout na něco dalšího, museli jsme ho uhasit. Při měření znečištění ovzduší prachovými částicemi nám naskočila hodnota 1500 ppm.

U jednoho z měst poblíž Lucknow bylo jezero, odkud se dala čerpat voda. Bylo plné mrtvol, no hrůza, ale stejně jsme do něj hodili přívod čerpadla, protože jsme potřebovali vodu. Byli jsme po směru větru od požáru, řítil se na nás. Takže když nám čerpadlo začalo plnit dodávky vodou, všem se ulevilo.

Vtom jsem zaslechl zvuk. Prvně jsem si myslel, že se ozývá z potrubí čerpadla, takové písknutí to bylo. Podle všeho ale přicházel od břehu jezera, kde se kolem okraje vody táhl chodníček. Šel jsem se tam podívat. Já nevím. Zkrátka mi to znělo jako něco živého.

Válel se zapřený o budovu naproti chodníčku. Přes hlavu měl přetaženou košili. Všiml jsem si, že se pohnul, a houkl jsem na ostatní a vypravil se k němu. Byl to farandží, s hnědými vlasy a pokožkou, která se mu po celém těle odlupovala. Vypadal, jako by ho spálili nebo uvařili, já nevím: působil mrtvě, ale hýbal se. Oči měl tak oteklé, že je stěží otevřel, mně ovšem neušlo, že se na mě dívá. Jakmile jsme mu začali pomáhat, nic neřekl, nevydal už ani hlásku. Jeho rty byly rozpraskané do krve. Pomyslel jsem si, že mu patrně odešel hlas, že je příliš uvařený, než aby se zmohl na slovo. Po lžičkách jsme mu dávali vodu. Báli jsme se, aby jí na něj nebylo najednou moc. Spojili jsme se s velením týmu a poměrně rychle přijeli doktoři. Ujali se ho a dali mu infuze. Pozoroval je při tom. Přejel po nás očima a pak zpátky k jezeru, ale neřekl jediné slovo. Z očí mu zbyly štěrbiny, šíleně zarudlé. Vypadal, jako že se dočista zbláznil. Jako tvor z jiného světa.

6

Na mimořádném zasedání signatářů Pařížské dohody po velké indické vlně veder panovalo značné napětí. Indická delegace dorazila v plné síle a její představitelka Čandra Mukadžíová se nijak nerozpakovala spílat mezinárodní komunitě za její téměř totální neschopnost dodržet podmínky dohody, kterou podepsaly všechny národy planety. Redukce emisí ignorovány, příspěvky do investičních fondů, z nichž se měla financovat dekarbonizace, neuhrazeny: dohoda byla ve všech ohledech přehlížena a anulována. Provádění bez významu, špatný vtip, lež. A Indie za to zaplatila. Během vlny veder zemřelo víc lidí než za celou první světovou válku, navíc během jediného týdne a v jediném regionu světa. Skvrna, kterou po sobě zločin takového rozsahu zanechal, se nikdy nesmyje, zůstane navždy.

Nikdo neměl to srdce namítnout, že Indie své cíle v redukci emisí rovněž nesplnila. A ono kdyby se sečetly celkové emise napříč historií, skončila by daleko za rozvinutými státy západního světa, jak všichni věděli. Aby eliminovala chudobu, která dosud sužovala většinu indické populace, musela vláda produkovat elektřinu co nejrychleji, a jelikož působila v tržně řízeném světě, co nejlevněji. Jinak by zahraniční investoři neinvestovali, poněvadž návratnost by nebyla dostatečně vysoká. Takže ano, spalovalo se uhlí. Stejně jako ho ještě před několika lety spalovali všichni ostatní. Nyní se Indii nařizovalo, ať uhlí nespaluje, poté co ho všichni ostatní spálili dost na to, aby si vybudovali potřebný kapitál a mohli si dovolit přejít k čistším zdrojům energie. Indii se řeklo, ať podává lepší výkon, aniž by jí za tím účelem byla nabídnuta sebemenší finanční pomoc. Řeklo se, ať si utáhne opasek a přijme úsporná opatření a dělá pracující třídu buržoazii vyspělého světa a mlčky trpí, dokud nenastanou lepší časy: jenže lepší časy nenastanou, tenhle plán šel do háje. Karty byly cinknuté, hra u konce. A dvacet milionů lidí po smrti.

Funkcionáři shromáždění ve velké místnosti v srdci curyšské Kongresshall seděli mlčky. Nebylo to stejné ticho jako předtím při památeční chvilce ticha, obřadu k uctění mrtvých, který se vlekl minutu za minutou. Tohle bylo ticho hanby, zmatku, úděsu, viny. Indická delegace domluvila, nebylo nic víc, co by stálo za to říct. Čas na reakci, na odpověď: jenže žádná se nedostavila. Nebylo co říct. Situace byla, jaká byla: dějiny, noční můra, z níž se neprobudí.

Nakonec předsedkyně organizace Pařížské dohody pro ten rok, žena ze Zimbabwe, vstala a přišla na stupínek. Krátce Čandru objala, pokývla na ostatní Indy na pódiu a přistoupila k mikrofonu.

„Je jasné, že se musíme víc snažit,“ řekla. „Pařížská dohoda vznikla, aby přesně těmto tragédiím zamezovala. Žijeme nyní v jedné velké globální vesnici. Sdílíme vodu a vzduch, a tudíž se katastrofa udála nám všem. Jelikož ji nemůžeme odčinit, nezbývá nám než ji nějak přetavit v dobro, jinak se stanou dvě věci: ze zločinů, k nimž během ní došlo, se nikdo nebude kát a v budoucnosti dojde k dalším katastrofám tohoto typu. Musíme tedy jednat. Konečně musíme začít brát změnu klimatu vážně, protože realita převažuje nad vším ostatním. Musíme jednat v souladu s tím, co víme.“

Všichni přikyvovali. K potlesku se nepřinutili, v tuhle chvíli ne, ale přikyvovat dovedli. Dovedli pozvednout ruce, někteří se sevřenými pěstmi, a zavázat se k činům.

To bylo všechno moc hezké. Byl to okamžik, snad dokonce okamžik, který se zapíše do paměti. Netrvalo však dlouho a vrátili se k obvyklému handlování s národními zájmy a závazky. Pohroma se udála v Indii, v regionu Indie, kam se zřídkakdy nachomýtnou turisté, na místě, o němž se říkalo, že je velmi rozpálené, velmi zalidněné, velmi chudé. Tyhle události se v budoucnu pravděpodobně budou většinou dít národům, které leží mezi obratníky Kozoroha a Raka a v zeměpisných šířkách těsně na sever a jih od těchto čar. Mezi třicátou rovnoběžkou severní a třicátou rovnoběžkou jižní šířky, v nejchudších oblastech světa. Na sever a jih odtud možná bude čas od času k smrtícím vlnám veder docházet, ale ne tak často a nebudou mít tak fatální následky. Tudíž se v jistém smyslu jednalo o regionální problém. A každé místo má své regionální problémy. Když se tedy odbyly pohřby a gesta hlubokého soucitu, spousta lidí po celém světě a jejich vlády se vrátili do vyjetých kolejí. A všude ve světě se dál vypouštěl CO₂.

• • •

Nějakou dobu se zdálo, že s velkou vlnou veder se to bude mít jako s hromadnými střílečkami ve Spojených státech: oplakávané všemi, zatracované všemi a ihned nato zapomenuté nebo vystřídané tou příští, až nakonec přicházejí v každodenním sledu a stávají se novou rutinou. Jevilo se celkem pravděpodobné, že stejně dopadne i tahle pohroma, nejhorší týden v lidských dějinách. Jak dlouho bude pravda, že šlo o nejhorší týden? A co by s tím kdo mohl udělat? Je snadnější představit si konec světa než konec kapitalismu: starému přísloví narostla zubiska a začínalo nabývat na doslovné, surové výstižnosti.

V Indii však ne. Konaly se volby a nacionálně protiimigrantská Indická lidová strana byla vykopnuta z úřadu pro neschopnost se s úkolem vypořádat a zároveň pro svou spoluvinu na neštěstí, jelikož zemi zaprodala zahraničním zájmům a v honbě za stále větší nerovností spalovala uhlí a ničila krajinu. Ráštríj svajamsévak sangh, Národní svaz dobrovolníků, konečně zostuzen a zdiskreditován coby síla zla v indickém životě. Zvolena byla nová strana, smíšená strana Indů všeho druhu, každého náboženství a kasty, městské chudiny, venkovské chudiny, vzdělaných, ti všichni spojeni přírodní pohromou a odhodláni dosáhnout změny. Vládnoucí elita ztratila legitimitu a hegemonii a rodící se roztříštěný odboj obětí se sloučil ve stranu zvanou Avasthána, v sanskrtu „přežití“. Největší demokracie na planetě si zvolila novou cestu. Ti indičtí výrobci elektrické energie, kteří znárodněni dosud nebyli, položili hlavu na špalek a vynaložila se nesmírná snaha na uzavření uhelných elektráren a výstavbu větrných a slunečních elektráren a průtočných vodních a nebateriových systémů pro ukládání elektrické energie, které doplnily narůstající výkonnost bateriových úložišť. Nejrůznější věci doznaly změn. Obnovilo se úsilí na odstranění nejhorších dopadů kastovního systému: sice probíhalo i v minulosti, ale tentokrát se z něj stala celonárodní priorita, nová realita, a dostatečné množství Indů bylo ochotných se do něj zapojit. Samosprávy všude v Indii, na všech úrovních, začaly změny uvádět do praxe.

A konečně, ačkoli tohohle mnozí litovali, radikálnější frakce nového indického uskupení vyslala světu vzkaz: změňte se s námi, změňte se hned, nebo zakuste hněv Kálí. Už žádná laciná indická práce, žádné nevýhodné dohody: sakumprásk žádné dohody, dokud nedojde ke změně. Pokud země, které podepsaly Pařížskou dohodu – a tu podepsaly všechny –, nic nezmění, tento segment Indie odteď bude jejich nepřítelem a přeruší diplomatické styky a nezastaví se před ničím kromě vyhlášení ozbrojené války. Ale ekonomická válka? Ekonomická válka, to ano. Svět uvidí, čeho je šestina jeho populace, kdysi pracující třída planety, schopná. Nastal čas, aby dlouhé období postkoloniální podřízenosti dospělo ke konci. Nastal čas, aby Indie vstoupila do centra dění, jako to udělala na počátku dějin, a domáhala se lepšího světa. A pak ho pomohla uskutečnit.

Nebylo jasné, zda takto agresivní postoj věrně odráží přesvědčení národa, nebo jde o pózu radikální odnože. Podle některých záleželo na tom, nakolik je nová federální indická vláda ochotna kálíovce v jejich výhrůžkách podpořit: v podstatě je pustit ze řetězu. Válka v éře internetu, éře globální vesnice, éře dronů, éře syntetické biologie a umělých pandemií: to není totéž co válka v minulosti. Pokud nepřehánějí, mohlo by se to pěkně zvrhnout.

Tuhle hru však mohli hrát dva, ba ji mohl hrát každý: nejenom 195 zemí, které podepsaly Pařížskou dohodu, nýbrž i různé nestátní subjekty, ba i jednotlivci.

A tak vypukl čas nepokojů.

7

Kdykoli mu bylo horko, přepadl ho záchvat paniky a z něj mu bývalo horko ještě víc. Zpětnovazební smyčka, nebylo pochyb. Když se stabilizoval dost na to, aby ustál převoz, odletěli jsme s ním do Glasgow. Kdysi v něm rok pobýval a my doufali, že být na povědomém místě pomůže. Domů do Států nechtěl. Takže jsme ho vzali do Glasgow a udržovali v chladu a po večerech s ním chodili na procházky čtvrtí. Byl říjen, tudíž jako obvykle pršelo a od moře vanul sychravý vítr. Zjevně ho to uklidňovalo.

Jednou večer jsem se s ním procházel po ulici, nechal jsem ho, ať udává směr. Skoro nikdy nemluvil a já ho nechával na pokoji. Tentokrát se trochu rozpovídal. Ukázal mi, kam chodil do školy, jaká divadla navštěvoval. Očividně se o divadlo zajímal, v zákulisí pracoval s osvětlením, kulisami a kostýmy. Když jsme se ocitli na Clyde Street, přál si jít na pěší lávku, která vedla přes řeku na jižní břeh.

Ve tmě vypadalo město jako obrovitánský čtverec. Glasgow je ploché, ne o moc jiné, než jaké nejspíš bylo před stoletím nebo před dvěma. Nějak tajuplně nepřirozené, jako město z temného fantasy. Zastavil se a s lokty na zábradlí shlédl do černé vody.

Mluvili jsme o nejrůznějších věcech. V jednu chvíli jsem se ho znovu zeptal, jestli se hodlá vrátit domů.

Ne, řekl prudce. Tam se víckrát nevrátím. V obličeji se mu usadil ten nejzlostnější výraz, jaký jsem u něj kdy spatřil.

Nešťoural jsem. Nechtěl jsem se vyptávat. Postávali jsme a opírali se o zábradlí. Město jako by pomalu odplouvalo ke kopcům.

Proč jsem přežil? zeptal se zničehonic. Proč jenom já, ze všech těch lidí?

Netušil jsem, co odpovědět. Holt jsi přežil, řekl jsem. Pravděpodobně jsi z nich byl nejzdravější. Třeba jeden z největších, co já vím. Zas tak velký nejsi, ale možná jsi větší než většina Indů.

Pokrčil rameny. Neřekl bych.

I troška tělesné hmotnosti navíc by pomohla. Tělesnou teplotu je potřeba udržovat pod 40 °C. Když má člověk pár kilo navíc, je to snadnější. A k tomu připočti, že jsi měl celý život k dispozici lepší jídlo a zdravotní péči. A vedle toho i běháš, ne?

Plaval jsem.

Což nejspíš pomohlo. Silnější srdce, řidší krev. Takové věci. Prostě mám za to, že jsi z nich byl nejsilnější, a pouze nejsilnější přežili.

Nevěřím, že jsem z nich byl nejsilnější.

No, třeba jsi byl hydratovanější? Anebo ses víc držel ve vodě? Tvrdili, že tě našli u jezera.

Jo, přitakal. Něco, co jsem řekl, ho znepokojilo. Prohlásil: Byl jsem ponořený, co nejvíc to šlo. Nad hladinu jsem měl vystrčený jenom obličej, abych mohl dýchat, celou noc. Což ale dělalo hodně lidí.

Sečteno podtrženo ti to pomohlo přežít. Zvládl jsi to. Přálo ti štěstí.

To neříkej.

Nemyslím tím štěstí. Byla to náhoda. Myslím tím, že vždycky hraje roli náhoda.

Zadíval se na temné ploché město, prošpikované nočním osvětlením. Nic než osud, řekl. Zapřel se čelem o zábradlí.

Položil jsem mu ruku na rameno. Osud, souhlasil jsem.

8

Lidstvo spaluje přibližně 40 gigatun (jedna gigatuna rovná se miliarda tun) fosilního uhlíku ročně. Vědci spočítali, že můžeme spálit ještě asi 500 gigatun fosilního uhlíku, než průměrná globální teplota bude naší vinou asi o 2 °C vyšší než na začátku průmyslové revoluce: podle jejich výpočtů ji dál zvýšit nesmíme, pokud si nepřejeme, aby se s opravdu vážnými dopady potýkala většina planetárních bioregionů neboli včetně výroby jídla pro lidskou spotřebu.

Někteří o nebezpečí dopadů v minulosti pochybovali. Už teď ale v soustavě Země zůstává víc sluneční energie, než kolik ji opouští, o 0,7 wattů na čtvereční metr zemského povrchu. Nese to s sebou neúprosný vzrůst průměrných teplot. Teplota mokrého teploměru 35 °C je pro lidi smrtící, i pokud jsou svlečení a sedí ve stínu: kombinace vlhkosti vzduchu a horka zabraňuje pocení rozptýlit teplo a brzy následuje smrt kvůli přehřátí organismu. A od roku 1990 byla naměřena teplota vlhkého teploměru 34 °C jednou v Chicagu. Nebezpečí tedy o sobě dává znát.

Takže 500 gigatun. Mezitím ale fosilní průmysl objevil v půdě přinejmenším 3000 gigatun fosilního uhlíku. Korporace, které ho lokalizovaly, uvádějí tyto koncentrace uhlíku jako aktiva a národní státy, v nichž se zásoby nacházejí, je pokládají za národní zdroje. Jen zhruba čtvrtinu tohoto uhlíku vlastní soukromé společnosti: zbytek je v držbě národních států. Počítáno dle aktuální ceny ropy se předpokládaná hodnota oněch 2500 gigatun uhlíku, který by měl zůstat v zemi, pohybuje v řádu 1500 bilionů amerických dolarů.

Nelze vyloučit, že těchto 2500 gigatun uhlíku bude časem vnímáno jako svého druhu uvízlé aktivum, v mezičase se ale někteří budou pokoušet prodat a spálit ten díl, který vlastní nebo ovládají, dokud to jde. Jenom tolik, abychom vydělali ještě bilion nebo dva, budou si říkat: ne ten klíčový podíl, ne tolik, aby nás to srazilo z okraje propasti, jen si naposledy trošku urveme. Lidi to potřebují.

Devatenáct největších organizací, v nichž tohle uvažování převládne, seřazeno dle velikosti od největší po nejmenší: Saudi Aramco, Chevron, Gazprom, ExxonMobil, Národní irská ropná společnost, BP, Royal
Dutch Shell, Pemex, Petróleos de Venezuela, PetroChina, Peabody Energy, ConocoPhillips, Národní ropná společnost v Abú Dhabí, Kuvajtská ropná společnost, Irácká národní ropná společnost, Total SA, Sonatrach, BHP Billiton a Petrobras.

Výkonná rozhodnutí o krocích, které budou organizace podnikat, uskuteční asi pět set lidí. Budou to dobří lidé. Vlastenečtí politici, jimž záleží na osudu občanů jejich milovaného národa; svědomití, pracovití výkonní ředitelé, kteří dostávají svým povinnostem vůči správní radě a akcionářům. Převážně muži, převážně s rodinou: dobré vzdělání, dobré úmysly. Osoby angažované ve veřejném dění. Dárci charitativním organizacím. Když večer sedí v koncertní síni, ze zasmušilé majestátnosti Brahmsovy Symfonie č. 4 se jim rozbuší srdce. Pro své děti chtějí to nejlepší.

9

V curyšském Niederdorfu, staré středověké čtvrti, která z východní strany hraničí s Limmatem a choulí se pod věžičkami Grossmünsteru, Zwingliho strohé katedrály připomínající skladiště, se pořád dalo najít pár menších zastrčených barů, příliš fádních, než aby ve velkém lákaly turisty. Ne že by jich do Curychu v listopadu jezdilo nějak hodně. Déšť přecházel v plískanici a na černých dlažebních kostkách poskládaných do vzoru překrývajících se vějířů to klouzalo. Mary Murphyová letmo pohlédla na konec širší ulice, směrem k řece. Stál tam stavební jeřáb, který vlastně nebyl stavební jeřáb, nýbrž umělecké dílo, vtípek sochaře, který si střílel z toho, že v Curychu jsou jeřáby všudypřítomné. Město samo sebe ustavičně přetvářelo.

V jednom z menších barů si Mary přisedla k Badimu Bahádurovi, svému personálnímu řediteli, který se hrbil nad whisky a četl si v mobilu. Kývl na ni v rozmrzelém pozdravu, pošoupl led ve sklence.

„Nějaké zprávy z Dillí?“ zeptala se, když se naproti němu uvelebila.

„Zítra začínají.“

Pohodila hlavou na číšníka, ukázala na Badimuv drink. Ještě jednu whisky.

„Jaké jsou reakce?“

„Negativní,“ pokrčil rameny. „Třeba na nás Pákistánci shodí bombu a my jim to oplatíme a vypukne nukleární zima. To by planetu teprve ochladilo!“

„Myslela jsem, že zrovna Pákistánci ten projekt ocení. Vlna veder jako ta, k níž došlo v Indii, by u nich mohla pozabíjet úplně každého.“

„To oni vědí. Jdou s davem. Čína dělá totéž. Je z nás celosvětový vyvrhel, jenom proto, že děláme, co je potřeba. Nenávidí nás, protože jsme padli na hubu.“

„Tak to chodí vždycky.“

„Jo?“ ušklíbl se a vykoukl z okna. „Nevšiml jsem si, že by se Evropě dařilo nějak špatně.“

„Tady jsme ve Švýcarsku, ne v Evropě. Švýcaři se od těchhle věcí odjakživa drží dál. To je to, co před sebou vidíš.“

„Zbytek Evropy to snad má jinak?“

„Řeky taky nenáviděli, protože padli na hubu, nebo jsi zapomněl? A zbytek jižní Evropy si nevede o moc líp. Irsko taky ne, když už jsme u toho. Briti si staletí dali záležet, abychom padali na hubu. Během hladomoru umřela asi čtvrtina všech Irů a přibližně tolik jich z ostrova emigrovalo. Nad tím bych být tebou nos neohrnovala.“

„Postkolonizované národy,“ řekl Badim.

„Jo. A navíc produkty stejného impéria. Zajímavé, že Anglie za svoje zločiny nikdy doopravdy nezaplatila.“

„Za zločiny neplatí nikdo. Platí se za to, že jsi oběť, ne zločinec.“

Mary přinesli whisky a ona jí do sebe půlku kopla. „Budeme muset vymyslet, jak to změnit.“

„Pokud to jde.“

„Spravedlnost?“

Badim se zatvářil skepticky. „A to je jako co?“

„Ale no tak, nebuď cynik.“

„Ne, já to myslím vážně. Vezmi si řeckou bohyni spravedlnosti. Bronzová ženská v tóze, s očima zakrytýma páskou, aby byla nestranná. V ruce drží váhy, aby mohla zločin vyvážit trestem, aniž by brala v potaz individuální vlivy. Jenže ty misky nejsou vyvážené. Fajn, možná jsou, pokud se bavíme ve smyslu oko za oko. To se jako vyvážení počítá. Ale pokud někdo někoho zabije, tak ne. Vrah dostane pokutu nebo doživotí: a to má jako něco vyvažovat? Ne.“

„Ergo hrdelní trest.“

„Což se obecně shodneme, že je barbarství. Protože jestli je zabíjet špatně, nesmažeš jedno zlo druhým. A násilí plodí násilí. Takže se snažíš najít nějaký ekvivalent, jenže žádný ekvivalent není. A proto ty misky nejsou nikdy vyvážené. Obzvlášť pokud jeden národ tři staletí vraždí druhý, sebere mu veškeré zdroje a potom řekne: Jejda, pardon, to jsme kapánek přepískli. Dáme si odstup a bude dobře. Jenže ono není dobře.“

„Třeba by Indie mohla Anglii donutit, aby to vaše vypouštění prachu uhradila.“

Pokrčil rameny. „Náklady jsou tak deset euro. Nechápu, proč se to netěší stoprocentní podpoře. Efekt, kterého se dosáhne, vydrží maximálně tři až čtyři roky a my mezitím budeme moct zjistit, jak to funguje, a rozhodnout se, jestli pokračovat, nebo ne.“

„Spousta lidí se bojí řetězových účinků.“

„Jako čeho třeba?“

„Víš stejně dobře jako já. Pokud nechtěně uděláte přítrž monzunům, budete trpět dvakrát tolik co teď.“

„No tak jsme si řekli, že to riskneme! Co bude pak, do toho nikomu nic není.“

„Jenže to bude mít globální dopad.“

„Nižší teploty chce každý.“

„Rusové ne.“

„Nebyl bych si tolik jistý. Mořský led se rozpouští a permafrost taje, dohromady polovina jejich území. Pokud jim nezamrznou řeky, na Sibiři devět měsíců nebude jak se přepravovat. Kdepak, tam jsou na chlad stavění a moc dobře si to uvědomujou.“

„Je chlad a pak je chlad,“ řekla Mary.

„V Rusku ale bývá neskutečně chladno, někdy! To přece víš. Ne. Jdou s davem, jako ostatní. Někdo popadne býka za rohy, čapne vlka za uši a všichni se chopí příležitosti, aby mu vrazili kudlu do zad. Je mi z toho nanic.“

Znovu si usrkla. „Vítej na světě,“ řekla.

„Jenže mně se to nelíbí.“ Pořádně si hltl whisky. „Co si teda počneme? Jsme Ministerstvo pro budoucnost. Musíme zaujmout stanovisko.“

„Já vím. Počkáme, co řeknou naši vědci.“

Zadíval se na ni. „Budou se vykrucovat.“

„No, zatím nevědí dost na to, aby vynášeli uvážené soudy. Tudíž řeknou, že jde o dobrý experiment, že bychom ho měli provést a počkat deset let, abychom viděli, co se z něj vyvrbí.“

„Tudíž jako obvykle!“

„To je ale ve vědě normálka, ne?“

„Jenže my musíme udělat něco víc, než jen co je normálka!“

„Takhle bude znít naše prohlášení. A nepochybuju, že Indii nakonec podpoříme.“

„Finančně?“

„No jasně, deset euro nás nepoloží. Hezky na dřevo.“

Proti své vůli se zasmál. Netrvalo však dlouho a jeho výraz potemněl. „Nestačí to,“ pronesl. „Co na ministerstvu děláme. Říkám ti, že to nestačí.“

Mary se na něj pozorně zahleděla. Byla to od něj výčitka. A nedíval se jí do očí.

„Pojďme se projít,“ navrhla. „Od rána sedím na zadku.“

Nic nenamítal. Hodili do sebe drinky, zaplatili a vyšli ven do soumraku. Kolem sochy jeřábu a po proudu Limmatu v jeho kamenném korytě, černá hladina okolo nich plynula jako slitá do jednoho plátu, rozbíjela světlo, které se na ní odráželo z druhého břehu. Kolem staré kamenné krychle, v níž sídlila radnice; Mary jako vždy žasla, jak se zastupitelstvo města do takhle malé budovy naskládá. Potom okolo kavárny Odeon a přes velký most, který se klenul přes výtok z jezera, do maličkého parku na opačném břehu, kde stála socha Ganyméda s pozvednutou rukou, v níž jakoby držel měsíc, těsně nad Curyšským jezerem. Chodila sem často: na soše, jezeru, Alpách v dáli na jihu prostě cosi bylo, ta kombinace jí připadala vzrušující, netušila proč. Curych – život. Čím to? Když tu byla, svět působil jako velké místo.

„Poslyš,“ řekla Badimovi. „Možná máš pravdu. Možná nic jako spravedlnost neexistuje, jako že se špatnost nějak reálně vykompenzuje. Žádné oko za oko, ať se děje, co se děje. Obzvlášť pokud se bavíme o historické spravedlnosti nebo klimatické spravedlnosti. Ale v dlouhodobém horizontu, v nějaké hrubé podobě, musíme přesně o tohle usilovat. Od toho ministerstvo je. Snažíme se věci nastavit tak, aby někdy v budoucnu, v dlouhodobém horizontu, něco jako spravedlnost existovalo. Nějaká tlustá účetní kniha, kde bude dobré převažovat nad špatným. Aspoň se k tomu přiblížit. Ať v minulosti došlo k čemukoli, můžeme právě o tohle usilovat.“

Ukázala na Ganyméda a jeho ruku zdviženou do výše. Přímo v ní spočíval měsíc, jako by se ho socha chystala mrštit napříč oblohou.

Badim vzdychl. „Já vím,“ řekl. „Proto tu jsem, abych se o to pokusil.“ A výraz v jeho očích – vzdálený, prudký, vypočítavý, chladný – Mary napověděl, že se skutečně pokusí. Rozklepala se.

• • •

Pohodovější, ba přímo zábavnější bývaly pro Mary schůzky s Taťánou Vozněsenskou, vedoucí právního oddělení Ministerstva pro budoucnost. Mívaly ve zvyku se občas ráno sejít na plovárně Utoquai, a pokud bylo teplo, převléct se do plavek a jít si zaplavat v jezeře, v závěsu za sebou ve volném stylu, a pak si popovídat. Zatímco nějakou dobu plavaly prsa, zvolna opisovaly kroužky, prohlížely si město z onoho podivného nízkého úhlu kus od pobřeží; potom zpátky do sprch a posedět v kavárně plovárny nad horkým nápojem. Taťána byla vysoká a tmavovlasá, dramatická takovým tím ruským stylem, pro nějž jsou charakteristické bleděmodré oči a modelkovské lícní kosti, pochmurná vitalita a šibeniční humor. Kdysi zastávala poměrně důležitou pozici na ruském ministerstvu vnitra, jenže si znepřátelila segment tamní mocenské struktury a dospěla k závěru, že na mezinárodním úřadu jí bude líp. V Rusku se specializovala na mezinárodní smluvní právo, což se jí momentálně hodilo při hledání spojenců a právních prostředků, jak se zasazovat o zájmy budoucích generací. Soudila, že v tomhle směru jde především o vytvoření situací, v nichž by se budoucím generacím zajistilo právní postavení, tak aby jejich v současnosti žijící obhájci mohli jejich jménem podávat žaloby a úspěšně se domáhat slyšení u soudu. Snadné to nebylo, vzhledem k neochotě soudů přiznat postavení komukoli nebo čemukoli, kdo spadal mimo magický kruh psaného práva. Ale Taťána měla zkušenosti s většinou existujících mezinárodních soudů a nyní spolupracovala se Sítí institucí pro budoucí generace a organizací The Children’s Trust a řadou dalších skupin; využívala moc, kterou ministerstvu propůjčovaly jeho kořeny v Pařížské dohodě. Nemálo lidí se domnívalo, že do čela ministerstva měla usednout ona, že Maryiny zkušenosti z Irska a OSN jsou v porovnání s Taťáninou těžkotonážní kariérou slabá káva.

Když se o tom Mary jednou u sklenky zmínila, mávla Taťána rukou. „Ne, ty jsi na tu funkci ideální! Milá irská holka, tebe má každý rád! Já bych všechno okamžitě pokazila, kopala bych kolem sebe jako gauner od KGB. Což ostatně jsem,“ dodala a v očích se jí nebezpečně zablýsklo.

„Ani ne,“ řekla Mary.

„No jo, ani ne. Ale určitě bych to zbodala. V čele potřebujeme tebe, abys nám otevřela dveře. Ono je to hodně − jako ta věc s právním postavením. Míň formální, ale zrovna tak důležité. Prvně musíš lidi donutit, aby ti naslouchali, než jim vyložíš svoje argumenty. A přesně to ty děláš: tobě druzí naslouchají. Teprve potom se můžeme pustit do díla.“

„Doufám. Vážně si myslíš, že se nám podaří vymoct nějaké zásadní právní postavení pro lidi, kteří ještě neexistujou?“

„Nevím jistě. Na jednu stranu se okruh začlenění v průběhu dějin zvětšoval, což nastolilo precedent. Právní postavení se udílí víceru druhů lidí, udílí se dokonce i prostředím, jako třeba v Ekvádoru. Vzniká model a logicky to sedí. Ale i pokud v tomhle ohledu uspějeme, máme před sebou druhý problém, nejspíš větší, a sice že mezinárodní soudy jsou obecně vzato slabé.“

„Ty myslíš, že jsou slabé?“

Taťána se na Mary ostře podívala, jako by říkala: prosím tě, přestaň vtipkovat. „Státy se jim podvolujou, jenom pokud se jim zamlouvají jejich verdikty. Jenže verdikty se vždycky kloní buď na tu, nebo na onu stranu a ti, kdo prohrajou, s nimi nikdy nejsou spokojení. A svět nemá žádného šerifa. Takže Američani si dělají, co se jim zlíbí, a my ostatní si taky děláme, co se nám zlíbí. Soudy fungujou, jen když před nimi skončí nějaký bezvýznamný válečný zločinec a všichni se výjimečně rozhodnou tvářit jako vzor počestnosti.“

Mary nespokojeně přikývla. Že Indové ukázali Pařížské dohodě prostředníček a vydali se cestou geoinženýrství, což se z právního hlediska nijak nelišilo od všeobecného nezájmu o plnění cílů v redukci emisí, bylo pouze nejnovějším příkladem chování, které Taťána vykreslovala. „Co teda podle tebe můžeme udělat, abychom situaci zlepšili?“

Taťána pokrčila rameny. „Právní stát, nic víc v hrsti nemáme,“ řekla pochmurně. „Prostě lidi upomeneme na zákony a zkusíme zařídit, aby v ně věřili.“

„Jak toho dosáhneme?“

„Pokud svět vyletí do povětří, tak v ně věřit budou. Přesně proto jsme zakotvili u mezinárodního pořádku, u kterého jsme po druhé světové zakotvili.“

„Což je málo?“ prohodila Mary.

„Je, ale to vždycky. Zkrátka si s ním budeme muset nějak vystačit.“ Taťána se rozzářila a Mary si všimla lišáctví v jejích očích, náznaku, že se chystá zavtipkovat: „Založíme nové náboženství! Nějakou víru na oslavu Země, my všichni jsme součástí jedné rodiny, univerzální bratrství.“

„Univerzální sesterství,“ řekla Mary. „Náboženství matičky Země.“

„Přesně,“ řekla Taťána a zasmála se. „Tak by to mělo být, ne?“

Na nápad si připily. „Napiš k tomu zákony,“ ušklíbla se Mary. „Ať je máš hotové, až přijde vhodná chvíle.“

„Jasně,“ řekla Taťána. „Mám hotovou komplet ústavu, tady.“ A poklepala si na čelo.

10

Vzlétali jsme z Bihty a Darbhangy a Gándhínagaru a námořní letecké stanice Garuda, většinou v Iljušinech Il-78, zakoupených kdysi dávno od Sovětského svazu. Disponovali jsme i pár tankery od Boeingu a Airbusu. Stará letadla a uvnitř děsně mrzlo. Staré byly i naše kombinézy, obtížně se v nich pohybovalo a o nějaké izolaci nemohla být vůbec řeč. Nahoře jsme promrzli, ale lety trvaly relativně krátce.

Vyletěli jsme do výšky 18 288 kilometrů, tak vysoko, jak letouny dokázaly. Výš by bylo lepší, ale smůla. Trvalo to několik hodin, jelikož jsme pokaždé letěli s maximálním zatížením. Dva stroje narazily na takzvaný aerodynamický strop a s katastrofickými důsledky ztratily rychlost a jedné posádce se nepodařilo katapultovat.

Jakmile jsme byli nahoře, vysunuli jsme tankovací hadice a vypustili do ovzduší aerosol. Oblaka zpočátku připomínala odhozené palivo, ve skutečnosti ale šlo o aerosolové částice, prý hlavně oxid siřičitý a pár dalších chemikálií, jako ze sopky, popel jako po vulkanické erupci v tom však obsažený nebyl, jednalo se o směs namíchanou tak, aby v atmosféře zůstala a odrážela sluneční svit. Vyrobeno v Bhópálu a jinde v Indii.

Mise jsme obvyklé létali nad Arabským mořem, aby převládající pozdně letní větry odnesly prach nad Indii dřív, než ho vezmou kamkoli jinam. Tak jsme to chtěli, pro naše dobro jsme to dělali, a někteří si navíc mysleli, že pokud to provedeme takhle, mohli bychom se částečně vyhnout kritice. Co jsme však vypustili, vítr zakrátko roznese po celé stratosféře, především na severní polokouli, ale nakonec úplně všude. Tam bude odrážet část slunečního svitu.

Dokonce ani v Indii nebyl na obloze patrný skoro žádný rozdíl. Celý život jsme prožili pod vrstvou smogu známou jako asijský hnědý mrak, takže na prašnou oblohu jsme byli zvyklí. Nebe díky operaci během dne pouze malinko zbělelo a západ slunce občas býval červenější než dřív. Některé dny byly docela hezké. Většinou ale vše vypadalo jako jindy. Sluneční svit, který jsme odráželi do vesmíru, údajně tvořil jednu pětinu jednoho procenta celkového množství přicházejícího světla. Velice důležité, přímo klíčové, takhle drobný rozdíl je však pouhým okem nepostřehnutelný.

Říkalo se, že globální dopad se bude rovnat výbuchu sopky Pinatubo z roku 1991, podle některých jeho dvojnásobku. Celkové množství prachu se do stratosféry mělo přepravit v rámci několika tisíců jednotlivých misí. Naši letku tvořilo dvě stě letadel, a každý z nás proto vzlétl mnohokrát a mnohokrát a mnohokrát, v průběhu sedmi měsíců. Spousta práce. Samozřejmě, vzato kolem a kolem se po nás nijak velké úsilí nežádalo. A pokud bychom pomohli předejít další vlně veder, mělo to smysl.

Věděli jsme, že Číňanům se nápad hnusí a Pákistáncům přirozeně taky, a přestože jsme vzlétali, jen když tryskové proudění směřovalo na východ nebo severovýchod, občas se stávalo, že se cizí země nacházely v cestě rozptylu. A lidi všude ve světě poukazovali, že utrpí ozonová vrstva, což uškodí všem. Jednou těsně kolem nás proletěla tepelně naváděná střela, Vikram se jí na poslední chvíli vyhnul, letadlo zapištělo jako kočka. Nikdo nezjistil, kdo ji na nás vypálil. Ale nám to bylo jedno. Dělali jsme, co se nám řeklo, dělali jsme to s radostí. Každý během vlny veder přišel o někoho, koho znal. A i kdyby ne, šlo o Indii. A mohlo k tomu dojít znovu, kdekoli v Indii a upřímně řečeno kdekoli na světě. Jak naši činitelé říkali obyvatelstvu, zas a znovu. Vedra by mohla udeřit i dál na sever. Evropany kdysi zasáhla vlna, během níž zemřelo sedmdesát tisíc lidí, přestože Evropa je daleko na severu. Hrozbě tedy čelí víc než polovina zemské pevniny. Proto jsme do toho šli.

Den za dnem, sedm měsíců v kuse. A ve dne v noci, i s údržbou a doplňováním paliva a naplňováním nádrží. Rutina, podmíněná součinností tisícovek lidí. Byli jsme unavení, vyčerpaní, současně nám však ten rytmus přešel do krve. Po ruce byl dostatek posádek, aby každá letěla vždy jednu misi ze tří na letoun. Tu spoustu týdnů, ve středu dění, jsme si připadali, jako by to mělo trvat navěky. Že k ničemu jinému jsme nebyli stvořeni. Cítili jsme, že zachraňujeme Indii, a snad i svět. To Indie nám ale ležela na srdci. Už žádné další smrtící vlny veder. Aspoň jsme doufali. Velice emocionální období.

Teď když se poděju kamkoli ve světě a narazím na někoho, kdo pomlouvá, co jsme udělali, postavím se mu. Co vy víte? říkám. Vaši lidé netrpěli, vám na tom nezáleží. Jenže my víme a záleží nám na tom. A od té doby žádná podobná vlna veder nevypukla. Nepochybuju, že v budoucnosti se zase nějaká objeví, jenže my jsme udělali, co bylo v našich silách. Udělali jsme správnou věc. Připouštím, že někdy řvu, pokud se hádají. Posílám je do pekel. Což je místo, kam jsme se v Indii podívali. Takže s těmi, kdo se proti operaci vymezují, nemám trpělivost. Oni netuší, o čem mluví. Neviděli to, a my ano.

11

Ideologie, podstatné jméno. Imaginární vztah k realitě.

V běžném úzu něco, co vyznává někdo jiný, obzvlášť pokud dotyčný systematicky zkresluje fakta.

Zdá se ale, že ideologie je nezbytným prvkem kognice, a pokud by člověk žádnou neměl, o čemž pochybujeme, že vůbec jde, trpěl by závažným hendikepem. Realita nepopiratelně existuje, je však příliš obsáhlá, než aby ji kdokoli poznal v její úplnosti, a k jejímu pochopení dospíváme skrze představivost. My všichni tedy vyznáváme nějakou ideologii, což je dobře. Do našich myslí proudí tolik informací, od smyslových zkušeností k diskursivním a zprostředkovaným vstupům všeho druhu, že potřebujeme mít nějaký osobní organizační systém, který by nám umožnil světu kolem nás porozumět způsoby, díky nimž bychom byli schopni se rozhodovat a jednat. Světonázor, filozofie, náboženství, to vše jsou synonyma pro ideologii, jak jsme ji definovali výše; a rovněž věda, ačkoli ta je jiná, ta je zvláštní díky neustálým srovnáním se všemožnými testy reality a nepřetržitým zaostřováním svého zaměření. Díky tomu bezpochyby hraje ústřední roli v mimořádně zajímavém projektu, jímž je vynalézt, vylepšit a uvést do praxe ideologii, která by souvisle a užitečně vysvětlovala co nejvíce z kypícího bzučícího návalu okolního světa. Od ideologie se očekává ideálně srozumitelnost a vysvětlovací záběr, nemluvě o síle. Důkazy tohoto si čtenář jistě domyslí.

12

Pokud na chvilku opomineme onen imaginární vztah, jaká je realita? Samozřejmě nepoznatelná, viz výše. Zamyslete se však nad tímto jejím aspektem:

K nedávno vymřelým druhům patří gazela dlouhorohá, lachtan japonský, tuleň karibský, Pipistrellus murrayi, Melomys rubicola, sviňucha kalifornská, hrnčiřík alagoaský, Cichlocolaptes mazarbarnetti, ara škraboškový, šatovník ostrovní, nosorožec tuponosý severní, tapír horský, štětinatec haitský, vydra obrovská, tetřívek prériový Attwaterův, rys iberský, daněk mezopotámský, ibis čínský, přímorožec arabský, langur, slon cejlonský, indri, gueréza zanzibarská, gorila horská, klokan parma, kozorožec walia, ksukol ocasatý, vikuňa, panda velká, orel opičí a odhadem 200 dalších druhů savců, 700 druhů ptáků, 400 druhů plazů, 600 druhů obojživelníků a 4000 druhů rostlin.

Současná vlna vymírání probíhá několiktisíckrát rychleji, než jaká je geologická norma, což z ní dělá šesté největší hromadné vymírání v dějinách Země, a tudíž počátek antropocénu v jeho nejjasnějších hranicích, což znamená, že zažíváme biosférickou katastrofu, která bude ve fosilním záznamu patrná až do zániku Země. Toto hromadné vymírání je zároveň jedním z nejočividnějších příkladů věcí, které lidstvo provedlo a jež nelze odčinit, navzdory obecné robustnosti života na Zemi a všem experimentálním snahám na poli deextinkce. Okyselování a odkysličování oceánů je další příklad věcí, které lidstvo učinilo a jež nelze odestát, a brzy se může ukázat, že mezi okyselováním/odkysličováním oceánů a hromadným vymíráním je silná souvztažnost, ve smyslu, že jedno prudce zrychluje druhé.

Evoluce tyto uprázdněné ekologické niky samozřejmě dřív nebo později zaplní novými druhy. Dřívější hojnost speciace bude obnovena za necelých dvacet milionů let.

13

Kdykoli se zpotil, jeho srdce se rozbušilo jako splašené a zanedlouho už jím zmítal nefalšovaný záchvat paniky. Tep 150 úderů za minutu a víc. Bylo fuk, že ví, že je v bezpečí a panikou reaguje na něco, co se přihodilo kdysi dávno. Bylo fuk, že bydlí poblíž Glasgow a pracuje v masně s přístupem do chladírenských místností, kde se teplota udržuje pouhých pár stupňů nad bodem mrazu. Jakmile se do něj záchvat opřel, bylo pozdě: jeho tělo a mysl se propadly do dalšího strašlivého tornáda biochemikálií, které v jeho tepnách dunělo jako perník při záchvatu paranoie.

Říká se tomu posttraumatická stresová porucha, jak věděl, vysvětlili mu to nesčetněkrát. PTSD, určující afekt naší doby. Jak se kdysi dozvěděl od jednoho ze svých terapeutů, k hlavním charakteristikám patří, že i když si člověk uvědomuje, co se mu děje, projevy choroby to v nejmenším nezabrzdí. Bráno z tohohle úhlu pohledu, připustil terapeut, pojmenovat ji není k ničemu. Diagnostika je nezbytná, ale nepostačuje. A co by postačovat mohlo, vůbec není jasné. Liší se názory, liší se výsledky. U žádné léčebné procedury se neprokázala stoprocentní účinnost a většina je pořád experimentálního rázu.

Vystavit se událostem jako ta, která nemoc způsobila: ne.

Tenhle pokus na sebe vzal podobu výpravy do Keni a pravidelného pobytu venku při teplotách, které se pomaloučku polehoučku blížily k nepřežitelným. Následovaly každodenní záchvaty paniky, až nakonec výjezd utnul a vrátil se do Glasgow.

Virtuální prostředí, kde by se zabýval aspekty prožité události: ne. Hrál videohry, během nichž za řízených podmínek opět prožíval prvky toho, co se mu stalo, jenže hry byly ohavné jako kterákoli jiná fraška s ratingem M. Záchvaty paniky propukaly často, při hraní i mimo něj.

Terapie nácvikem: užíval beta-blokátory a pod jejich vlivem o události zas a znovu psal, opakoval cvičení stále dokola. Kvůli lékům byl ustavičně ospalý, memoáry datloval metodou automatického psaní: Snažil jsem se lidi dostat dovnitř. Ve skříni jsem měl nádrž s vodou. Zatajil jsem, co jsem měl. Hlaveň pistole byla jako malé černé kolečko. Všichni byli mrtví.

K ničemu. Pouze další zastřené záchvaty paniky provázené nechutenstvím a lapáním po dechu, další noční můry.

Když usnul, zhruba v polovině případů trpěl na noční můry, z nichž se probouzel zbrocený studeným potem. Obrázky, které se mu při snění honily hlavou, uměly být sadisticky kruté. Když se z takového snu probral, potřeboval se opět zahřát, a tak vrtěl promrzlými prsty u nohou, převaloval se v posteli, snažil se zapomenout, snažil se zase usnout. Jenže to trvalo hodiny a někdy to nefungovalo. Ráno se potácel jako vyšťavený zombík, prokousával se dnem bezmyšlenkovitou prací nebo hraním videoher, především těch, v nichž poskakoval z místa na místo v prostředí s nízkou gravitací. Z asteroidu na asteroid.

Jeho terapeuti mluvili o spouštěcích faktorech. Že se prý má vyhýbat spouštěčům. Jenže kdykoli se s touhle podezřele vhodnou metaforou vytasili, přehlíželi, že život sám o sobě není nic než dlouhý sled spouštěcích faktorů. Že spouštěčem je podvědomí. Kdykoli se probudil, vzpomněl si, co je zač, dostal záchvat paniky. Vzpamatoval se z něj a šel si po svém, jak nejlíp dovedl. Příkaz, aby o některých věcech neuvažoval, zaručoval, že bude uvažovat přesně o nich. Potlačování, zapomínání: musel se naučit, jak zapomenout. Nešlo se permanentně rozptylovat. Toužil po uzdravení, jenže se to nedařilo.

Za nejlepší způsob, jak se vypořádat s PTSD, mnozí považovali kognitivně behaviorální terapii. Jenže ta byla náročná. Věnoval se jí, jako by ho k tomu povolala vyšší moc, ubíral se tou cestou jako po lávce nad propastí. Když spojení použil, jeden terapeut prohlásil, že po lávce nad propastí se ubírá každý, takový je život. Ta moje je spíš visuté lano, odpověděl. Za všech okolností se musel soustředit na udržení rovnováhy. Proto se rozptylování vlastně nedoporučovalo. Pokud je člověk příliš rozptýlený, stačí jediný chybný krok a zřítí se do propasti. Nepřetržitá bdělost: i to ale bylo špatně, jen odlišný způsob, jak na věc myslet, věnovat jí pozornost. Ne. Nadměrná ostražitost byla příznakem choroby. Takže nebylo úniku. Žádný únik kromě bezesného spánku. Nebo smrti.

Nebo určitých drog. Léky na úzkost nejsou totéž co antidepresiva. Jejich účelem je zamezit mozku v přijímání stimulantů, které nabádají k boji nebo útěku. Poskytnout podvědomí trochu času, aby se systém upokojil a uvědomil si, že žádné hrozbě nečelí. Ovšem, léky mají nežádoucí vedlejší účinky. Monotónní afekt, jak jinak. Dokonce to patří k účinku, který od nich požadujete. Pokud dokážou zakroutit krkem všem vašim pocitům, logicky z toho vyplývá, že zatočí i s těmi nedobrými, a tudíž je méně pravděpodobné, že se vás zmocní, přestože jsou v popředí, připravené řádit. Jakmile se vám ale povede zploštit veškeré svoje pocity, co pak? Pochodovat životem jako robot, to pak. Jíst, jako když tankujete staré auto. Cvičit v naději, že se unavíte a usnete a přežijete noc. Pokoušet se nemyslet. Pokoušet se necítit.

Takže po mnoha měsících tohohle, po letech tohohle, se vrátil do Indie.

Potřeboval to zkusit, zjistit, jestli to pomůže. Dokud tomu nedá šanci, jistý si nebude. Cosi na způsob averzní terapie, nebo lépe řečeno imerzní terapie. Vypravit se přímo na místo činu. Navíc dostal nápad, jímž začínal být posedlý. Měl plán.

Přistál v Dillí, sedl na vlak do Lucknow, vystoupil na nádraží a nastoupil na přeplněný autobus do svého města. Výjevy a pachy, horko a vlhkost vzduchu – samé spouštěče, ano. Jelikož opravdovým spouštěčem však je podvědomí, obrnil se a koukal ze zaprášeného okénka autobusu a cítil, jak se mu z kůže řine pot, cítil, jak vzduch rytmicky proudí do jeho plic a ven, cítil, jak v jeho nitru buší srdce, jako dítě, které se snaží utéct. Snes to! Žij dál!

Vystoupil na autobusové zastávce na hlavním náměstí. Stál tam a rozhlížel se po městě. Všude byli lidé, všech věkových kategorií, hinduisté a muslimové jako předtím, rozdíly mezi nimi nenápadné a někdy zcela nepřítomné, on na ně však měl vycvičené oko a dokázal je zachytit: tíka, specificky zakulacená čapka. Běžná směska, jakou se město odjakživa vyznačovalo, už za časů Akbara a dřív. Všechno mu připadalo stejné jako před čtyřmi lety. Nic nenaznačovalo, že se kdy událo, co se událo.

Přece tu musí být aspoň nějaký památník. Zamířil k jezeru, vnímal, jak mu srdce buší jako o závod, pokožka hoří. Jeho oblečení bylo nasáklé potem, upíjel z láhve s vodou, kterou měl v batohu, pokaždé jenom doušek, a přesto byla brzy prázdná. Vše tepalo, v očích ho štípal pot, pod sportovními slunečními brýlemi usedavě brečel. Jejich polarizační skla nedovedla světlu zabránit, aby mu vybuchovalo na sítnici. Kamkoli pohlédl, jako jehly do bulvy se na něj řítily výjevy.

Jezero se nezměnilo. Jak to, že se nezměnilo, proč ho nevysušili, nezastavěli nějakým mauzoleem nebo chrámem nebo obyčejnou bytovkou nebo bazarem?

Na druhou stranu, copak existuje někdo, kdo by si pamatoval, co se tady událo nebo jaký ten týden byl? Nebyli žádní přeživší, které by místo děsilo. A pokud jde o ty, kteří je přijeli vyčistit, odstranit z něj těla, no, pro ně bylo jedním městem z mnoha, k nerozeznání od ostatních. Nebyl důvod, proč se upínat zrovna na ně. Ne: jediným přeživším byl on. Nikdo jiný neviděl, co on, a nikdo jiný nepřežil, aby si pamatoval. Všichni ti, kdo kráčeli po přecpaném úzkém chodníčku, smutné napodobenině příbřežní silnice, před sebou neviděli nic, než co bylo dnes. Žádná cedule nebo plaketa, natož památník ve starém vojenském stylu.

Odešel zpátky na zastávku autobusu. Po krátké úvaze a nákupu u stánku, kde si obstaral balenou vodu, se vypravil ke své někdejší klinice. Budova tam pořád stála. V kancelářích pracovali účetní a právníci a zubař. Vedle byla nepálská restaurace, kterou zjevně otevřeli někdy během uplynulých čtyř let. Obyčejná budova. K čemu nahoře v těch místnostech došlo −

Posadil se na obrubník, zničehonic příliš zesláblý, než aby stál. Chvěl se, složil hlavu do dlaní. V mysli měl všechno uložené: každou hodinu, každou minutu. Nádrž s vodou ve skříni.

Vstal a odešel na stanici autobusu a nasedl na příští autobus do Lucknow. Jakmile dorazil, vytočil číslo, které dostal. Na druhém konci linky se ozval muž mluvící hindsky. Svou špatnou hindštinou se zeptal, jestli by nemohli přejít do angličtiny, a pak do ní přešel, když muž odvětil: „Ano, co je?“

„Byl jsem u toho,“ řekl Frank. „Byl jsem tady, během vlny veder. Jsem Američan, pracoval jsem v humanitární skupině, podíleli jsme se na rozvoji. Viděl jsem, co se stalo. Vrátil jsem se.“

„Proč?“

„Kamarád mi pověděl o vaší skupince.“

„Jaké skupince?“

„Tvrdil, že se jmenuje Nikdy víc. Že se věnuje nejrůznějším druhům přímé akce?“

Na druhém konci zavládlo ticho.

„Chci pomoct,“ řekl Frank. „Musím něco podniknout.“

Nepřetržité ticho. Konečně muž řekl: „Povězte mi, kde jste.“

Zhruba hodinu vysedával před nádražím, k nesnesení přehřátý. Když už se zdálo, že zchřadne a odpadne, zastavilo u obrubníku auto, vyskočili z něj dva mladíci a stoupli si před Franka. „Ty jsi ten farandží, co volal?“

„Jo.“

Jeden z nich po něm přejel detektorem a ten, který ho oslovil, ho prošacoval.

„Fajn, nastup si.“

Jakmile usedl na sedadlo pasažéra, auto se s kvílením rozjelo. Muži na zadním sedadle mu zakryli oči páskou. „Nepřejeme si, abys věděl, kam tě bereme. Neublížíme ti, pokud tedy jsi, za koho se vydáváš.“

„Jsem,“ řekl Frank a pásce přes oči se nevzpíral. „Kéž bych nebyl, ale jsem!“

Bez odpovědi. Auto několikrát zatočilo, dost prudce, aby Frank vletěl do dveří nebo se mu do těla zařízl bezpečnostní pás. Malý elektromobil tiše bručel, snadno zrychloval i zpomaloval.

Nato auto zastavilo a jeho vyvedli ven a nahoru po schodech. Do budovy. Sundali mu pásku: nacházel se v místnosti plné mladíků. Zpozoroval, že je s nimi i žena, jediná v chumlu desítek mužů. Zvědavě si ho prohlíželi.

Vypověděl jim svůj příběh. Čas od času pochmurně přikyvovali, s lesklýma očima upřenýma přímo na něj. Nikdy v životě ho nikdo takhle upřeně nepozoroval.

Když domluvil, vyměnili si pohled. Nakonec se ozvala ta žena:

„A teď chceš co?“

„Chci se k vám přidat. Chci něco podniknout.“

Začali si povídat v hindštině, příliš rychle, než aby stačil překládat. Možná hovořili jiným jazykem, třeba bengálštinou nebo maráthštinou. Nepochytil jediné slovo.

„Nemůžeš se k nám přidat,“ prohlásila žena, jakmile se poradili. „Nestojíme o tebe. A kdybys věděl o všem, co jsme provedli, třeba bys ty nestál o nás. Jsme Děti Kálí a ty jedním z nás být nemůžeš, i když jsi tu během té katastrofy byl. Něco bys ale udělat mohl. Mohl bys světu vyřídit naše poselství. Snad by to pomohlo, kdo ví. Za pokus nic nedáš. Pověz jim, že se musí změnit. Pokud se nezmění, zabijeme je. Tohle potřebujou vědět. Jak jim to sdělit, toho se dober sám.“

„Fajn,“ řekl Frank. „Ale rád bych podnikl víc.“

„No tak podnikni. S námi to ovšem podnikat nebudeš.“

Frank přikývl, zadíval se na podlahu. Nikdy to nedokáže vysvětlit. Těmhle lidem, nikomu.

„Dobrá tedy. Udělám, co je v mých silách.“

14

Museli jsme odjet. Zůstat by bylo příliš nebezpečné. Byl jsem doktor, řídil jsem malou kliniku s asistentkou a třemi sestřičkami a párem, který se staral o administrativu. Moje žena učila hru na piano a děti chodily do školy. Pak rebelové z naší oblasti vyvolali rozbroje s vládou a do města napochodovali vojáci a lidi umírali rovnou na ulici. Dokonce i několik žáků ze školy, kam docházely moje děti. A jednoho dne vyletěla naše klinika do povětří. Když jsem k ní přišel a trosky spatřil, dohlédl z ulice přímo k sobě do ordinace, uvědomil jsem si, že musíme odejít. Nějak jsme se ocitli na špatné straně.

Zašel jsem za přítelem, který se před válkou živil jako novinář, a zeptal se ho, jestli by mě nespojil s pašerákem, aby nám pomohl dopravit se někam, kde je bezpečno. Kam konkrétně, jsem netušil. Všude bude bezpečněji než tady. Když můj přítel pochopil, co po něm žádám, obešel stůl a objal mě. Mrzí mě, že to takhle dopadlo, řekl. Bude se mi po tobě stýskat. Píchlo mě u srdce, jako kdyby mi do něj zabodl nůž. Věděl, co to znamená, ten přesun. Já nikoli, ale on ano. A když jsem to uviděl, uviděl v jeho tváři, co ví, zhroutil jsem se na židli, jako by mě postřelili. Podlomila se pode mnou kolena. Lidi to říkávají obrazně, ale opravdu, on ten obrat velice přesně vystihuje, co se stane, když utrpíte šok. V těle se něco přihodí, cosi fyziologického, třebaže ten mechanismus neumím popsat.

Pašerák byl drahý, dokonce natolik, že si s jeho pomocí mohli dovolit odejít pouze ti, kdo měli hodně našetřeno. Většina lidí ve městě uvízla. My na to ale měli. Takže jsem se jednou večer s přítelem sešel v kavárně, kam jsme si chodívali sednout, a on dorazil ve společnosti cizího muže. Byl zdvořilý, byť odměřený. Profesionál. Požádal mě, ať mu ukážu peníze, přeptal se mě na rodinu, kdy budu moct odjet, takové věci. Řekl, že nás dostane do Turecka a odtud do Bulharska a potom do Švýcarska nebo Německa. Zašel jsem do banky vybrat peníze, potom domů a vše jsem převyprávěl manželce a pověděli jsme dětem, ať si každé sbalí po kufříku, že pojedeme na výlet. Ten večer o půlnoci zastavilo u obrubníku před naším bytem auto a my sešli dolů do přízemí a na ulici a naskládali zavazadla do kufru a vmáčkli se na zadní sedadlo. Když jsme odjížděli, podíval jsem se z okénka na náš byt a došlo mi, že ho víckrát nespatřím. To všechno bylo minulostí. Míval jsem svou denní rutinu, rád jsem si zaskočil do kavárny, po práci nebo pozdě večer, když se ochladilo, pil jsem kávu a hrál vrhcáby a povídal si s přáteli. Já a manželka jsme se scházeli s několika dalšími páry, vařili jsme a vzájemně si hlídali děti. Znali jsme lidi, kteří provozovali koloniál a místní obchůdky. To všechno jsme měli, jako kdokoli jiný. Vybavuju si, jaké to bylo. Ale jen matně.

15

Poznámky Badimovi z pravidelné pondělní porady vedoucích pracovníků ministerstva. Učešu mu je později.

Mary Murphyová, svolala vedoucí tým do zasedačky vedle své kanceláře, Hochstrasse. Měla jsem si prvně odskočit na záchod.

Badim po Maryině levici, potom třináct představitelů oddělení usazených kolem stolu, my ostatní za nimi u zdi. George nejspíš usne.

Taťána V., právní. Ráno se doslechla, že Mezinárodní soudní dvůr se odmítl zabývat jejím případem ohledně Indie. Rozmrzelá.

Imbeni Halleová. Infrastruktura. Přetáhli jsme ji NAMCORu.

Jürgen Atzgen. Curyšan. Dojíždí z vily u jezera, klikař. Pojišťovnictví a zajišťovnictví. Veterán ze Swiss Re.

Bob Wharton, přírodní pohromy. Americký ekolog. Snižování škod a adaptace.

Adele Eliaová, klimatické eso. Francouzka, koordinuje u nás klimatickou vědu. Začínala jako glacioložka, tyhle spichy nesnáší. Na jednom to bez obalu prohlásila. Osm let strávila na ledovcích, tvrdí. Chce zpátky. Pokud jde o globální kryosféru, furt taje.

Chuo Kcha-mingová, ekoložka, Hongkong. Studium biosféry, obnova habitatů, tvorba refugií, ochrana zvířat, návrat do divoké přírody, biologická redukce uhlíku, řízení rozvodí, obnova podzemních vod, občiny, hnutí Half Earth. Holka pro všechno.

Estevan Escobar. Chilan. Oceány. Sklony k beznaději.

Elena Quinterová, zemědělství. Buenos Aires. S Estevanem vtipkujou o rivalitě mezi Argentinou a Chile. Umí ho rozveselit.

Indra Dalit, Jakarta. Geoinženýrství. Pracuje s Bobem a Jürgenem.

Dick Bosworth, Australan, ekonom. Podivín. Daně a politická ekonomie. Naše spojka s realitou.

Janus Athena, umělá inteligence, internet, všechno digitální. Oni sami jsou velice digitálně založení.

Esmeri Zajídová. Third of the E gals. Jordánka-Palestinka. Uprchlíci, styčná osoba Úřadu vysokého komisaře OSN pro uprchlíky.

Rebecca Tallhorseová, Kanada. Zastupování a aktivní pomoc domorodým národům.

Na začátek porady se Mary zeptá, co je u koho nového.

Imbeni: Výzkum plánů na přesměrování fosilních společností k projektům dekarbonizace. Až nečekaně odpovídající kapacity. Extrakce a injektáž na bázi stejné technologie, jen obráceně. Lidi, kapitál, příslušenství, kapacity, to vše využitelné ke „sběru a injektáži“, buď na základě spolupráce, nebo z donucení zákonem. Ropné společnosti to udrží v chodu, ale konaly by dobro.

Taťána se tváří zaujatě. Zbytek skupiny skepticky. Zachytávání uhlíku a jeho ukládání do prázdných ropných vrtů je co do realizace pochybné.

Mary: Zkoumej dál. Musíme to dát, viz kolik jde podle výpočtů zachytit přírodními metodami.

Jürgen: Pojišťovny panikaří z hlášení za loňský rok. Pojistné plnění zhruba sto miliard amerických dolarů ročně, rychle roste, jako v hokejkovém grafu. Pojišťovny samy pojištěny u zajišťováků. Ti teď tahají za výrazně kratší konec provazu. Nelze účtovat dost vysoké pojistné, aby se pokrylo plnění, a nikdo by si tolik ani nemohl dovolit. Kvůli nepředvídatelnosti zajišťováci fungl odmítají jistit proti environmentálním pohromám, jako nejistí ani proti válce nebo politickým nepokojům atp. Takže de facto konec pojišťovnictví. Všichni povlávají ve větru, nepojištění. Tudíž vlády jako plátci poslední instance, jenže většina zemí už teď po uši v dluzích, než aby financovaly, ergo v háji i zajišťovny. Nezbývá co dát, aniž by byla ohrožena víra v peníze. Proto celý systém na pokraji kolapsu.

Mary: Jak kolapsu?

Jürgen: Jako že peníze přestaly fungovat jako peníze.

Ticho v místnosti. Jürgen dodá: Asi chápete, proč zajišťováci doufají ve zmírnění změny klimatu! Konec světa si nemůžeme dovolit! Nikdo se nesměje.

Mary Bobovu tirádu zručně utne. Soucitné zamžourání, když rukou prořízne vzduch. Přesvědčování přesvědčených, řekne. Zaměří se na Adele a ostatní.

No tak ji vypočti, nařídí Mary.