Vlastimil Vondruška 

Prokletí rodu Janoviců  

LETOPISY KRÁLOVSKÉ KOMORY XVIII 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2024 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Vlastimil Vondruška, 2024 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2024 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-1466-1 (epub) 

ISBN 978-80-279-1467-8 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

Mé ženě Aleně 

I 

Jiří Adam z Dobronína byl na sebe pyšný, protože ho na jaře povýšili. Už nebyl mladším písařem Královské komory, ale stal se řádným písařem, navzdory tomu, že mu bylo teprve třicet let. Stal se nejmladším řádným písařem v úřadu nejvyššího podkomořího, a to mu samozřejmě ostatní záviděli, protože podle věku byli starší než on a byli přesvědčeni, že mají mnohem více zásluh.

Post řádného písaře totiž znamenal pravidelný roční příjem, který navíc Jiří Adam z Dobronína nepotřeboval tolik jako oni. Po rodičích zdědil na Vysočině tvrz s několika vesnicemi a věnem mu jeho manželka Johanka z Kochánova přinesla dům na Starém Městě pražském a spoustu peněz. Jenže na královském dvoře nerozhodovaly zásluhy, ale známosti.

Před pěti lety vyřešil Jiří Adam z Dobronína velice ožehavý případ v Jáchymově, a to mu zajistilo podporu nesmírně zámožných pánů Šliků. Stejně tak si naklonil nejvyššího purkrabího Jana z Vartemberka, jemuž několikrát pomohl s nevyjasněnými případy, které musel jako ochránce pořádku v Českém království řešit.

Nejvyšší zemský podkomoří Jakub Kyšperský z Vřesovic byl už starý muž, chodil těžce o holi a zadýchával se. Byl rytíř, protože tenhle úřad tradičně ovládal rytířský stav. Chod kanceláře mu byl celkem jedno a se svými písaři jednal shovívavě, protože byl názoru, že ve svém věku potřebuje spíše přízeň boží než panovníkovu. Navíc nový král Ferdinand Habsburský pobýval většinu času ve Vídni. Musel chystat obranu země proti Osmanům, kteří se po vítězství nad Ludvíkem Jagellonským tlačili přes Dunaj na sever. Sultán Sulejman byl mladý a ctižádostivý. Poté, co dobyl Bělehrad a Budín, snil o vítězství nad všemi křesťany.

Jakub Kyšperský z Vřesovic si Jiřího Adama zavolal a oznámil mu, že navštíví Plzeňský kraj, aby se seznámil s oběma hejtmany. Volf Dobrohost z Ronšperka zastupoval panský stav a Vilém Kfelíř rytířský. Při té příležitosti prověří hospodaření radnice v Plzni a Klatovech. Nečeká ho však jen práce. Musí kraj projet křížem krážem, aby se s ním dobře seznámil, protože od téhle chvíle bude kontrolovat účty královských měst na Plzeňsku on, bude dohlížet na platy z cel a mýta a rovněž z urbury, která plyne Královské komoře z těžby drahých kovů.

„Je ovšem jen málo krajů v Českém království, kde je tolik potíží s opovědníky, loupeživými zemany a lapky,“ podotkl opatrně Jiří Adam z Dobronína. Tuhle poznámku formuloval ještě mírně, protože nikde nebyla v posledních letech ve skutečnosti situace tak napjatá, jako na hranici s bavorským vévodstvím. Válčilo se tu už celá staletí a místní rytíři a měšťané si zvykli, že je mnohem snadnější vyřizovat si účty s mečem v ruce než vést nekonečné spory prostřednictvím soudů. Loupeživé výpravy přes Šumavu do Bavorska byly pro zchudlé zemany vítaným přilepšením. Oba dvory pak musely řešit stížnosti a spory, které neměly konce.

„Tohle naštěstí není naše starost,“ unyle opáčil nejvyšší podkomoří. „Za bezpečí odpovídá Jan z Vartemberka jako nejvyšší purkrabí. Ovšem počítej, že tě bude chtít využít, protože ses mu prý osvědčil. Nebudu ti v ničem bránit, ale jeho záležitostmi se smíš zabývat teprve tehdy, až splníš všechny své povinnosti vůči mému úřadu!“

„Copak jsem někdy dělal něco jiného?“

„Jistě, jsi svědomitý úředník, ale poslechni si radu starého a zkušeného muže. Nedej na lichocení a pochvaly, abys nestrkal hlavu kvůli jiným do oprátky! Rytíři, jako Petr Suda z Řenče nebo Heřman Janovský z Janovic, měli už dávno viset. Nepřísluší mi kritizovat velkodušnost našeho milostivého panovníka. Jistě víš, že oba za své zločiny dostali zpátky své majetky, a ještě jim král Ludvík blahé paměti vyplatil z peněz Královské komory odškodné. Ve skutečnosti je to zápas o moc mezi panstvem a královskými městy. Vyhni se mu! Naší starostí jsou výlučně panovníkovy příjmy. Nechám ti připravit cestovní glejt a listinu s plnou mocí.“

„Mohu mít přání?“

„Co ještě?“ zabručel nevrle Jakub Kyšperský z Vřesovic. I když bylo léto, od rána ho nesnesitelně bolela obě kolena.

„Nedávno jsem se oženil. Rád bych s sebou vzal manželku. Útratu za ni budu pochopitelně hradit ze svého.“

„Vezmi ji na cesty, souhlasím. Johanka z Kochánova je skvělá žena, její otec byl můj přítel. Jeden z nejlepších, jaké jsem měl. V jeho domě v Kaprově ulici jsme spolu vypili spoustu vína, a když jsme byli mladší, prováděli jsme různá alotria. Škoda vzpomínat. Nedávno jsem ovdověl a od té doby se trápím, kolik času jsem promarnil, místo abych ho věnoval manželce. Muž má své povinnosti, to ale neznamená, že mu žena nemůže stát po boku. Jsi nejen svědomitý úředník, ale i laskavý muž. To se mi líbí. Vezmi ji s sebou. Nemluvme o tom, co budeš platit ty a co náš úřad, protože to oddělit jde jen obtížně. Za kočár zaplatí komora stejně, ať v něm cestuješ sám nebo se ženou. Jizba v zájezdním hostinci stojí stejně, ať tam jsi sám nebo jste dva. A jídlo? Kolik toho sní a vypije žena? Odpoledne si přijď pro své listiny.“

Johanka z Kochánova byla štíhlá černovláska, měla kulatý obličej, usměvavé rty a živé oči. Uměla číst a psát a slušně ovládala latinu, bez toho by člověk vypadal v lepší společnosti jako sedlák, ale jinak příliš vzdělaná nebyla. Vyrostla na otcově tvrzi a o její výchovu se dělila matka s farářem. Byla však zvědavá a vnímavá a poté, co se vdala za Jiřího Adama z Dobronína, často se ho vyptávala na jeho práci a ráda se nechávala poučovat. Objevila také krásu knih.

Její muž znal z časů studií Zikmunda Hrubého z Jelení, který pro nespokojenost s poměry na pražském vysokém učení odešel do Basileje a tam pracoval u Johanna Frobena, který vlastnil jednu z nejlepších tiskáren křesťanského světa. Proto měli doma už deset knih, a nebyly to jen cestopisy a vyprávění pro zábavu, ale i spisy Erasma Rotterdamského a nejnovější latinský překlad Nového zákona. Jenže číst byla jedna věc, ale vidět svět na vlastní oči, to bylo něco úžasného. Znala Vysočinu a Prahu, teď však mohla cestovat po Českém království, a ještě po boku svého manžela.

V Plzni strávili skoro dva týdny a pak se vydali do Domažlic. I když byly kdysi svobodným královským městem, už dlouhá léta je měli v zástavě různí páni a v současné době je vlastnil Jindřich ze Švamberka. Jeho strýc Jan byl dvorským sudím, a když Jiřího Adama z Dobronína požádal, aby do Domažlic zajel a vyřídil tam jistou zapeklitou záležitost, odmítnout nemohl. Navíc byl zvědavý, o co jde. Jindřich ze Švamberka mu jen prozradil, že se ta věc týká zločinu, který se sice ještě nestal, ale stát se může. Víc mu povědět neuměl, protože sám o tom moc nevěděl.

„V Plzni ses věnoval víc radnici než mně,“ stěžovala si Johanka dobromyslně, když v kočáru, na jehož dvířkách byl erb českého krále, míjeli po zemské silnici klášter v Chotěšově. V časech náboženských válek ho husité vypálili a majetek byl rozchvácen. Z té rány se konvent premonstrátek vzpamatovával jen pomalu a do bývalého lesku a slávy měl daleko. Nicméně kostel svatého Václava se podařilo před několika lety opravit a vysvětit. Johanku kláštery příliš nezajímaly, měla ráda život a litovala jeptišky zavřené v klauzuře a odsouzené k osamění.

„Věnoval jsem se ti, jak to jen šlo,“ bránil se Jiří Adam z Dobronína s úsměvem. Pak nasadil přísný výraz a pokračoval: „Pokud se ti to ovšem, urozená paní, nelíbí, pak se vrátíme domů.“

„A tam se mi budeš věnovat víc?“ popichovala ho. Rychle však změnila tón: „Budeš v Domažlicích něco vyšetřovat? To není tvá úřední povinnost, takže s tím bych ti mohla pomoci.“

„Proč myslíš, že to není úřední povinnost?“

„Pan podkomoří mě před odjezdem u nás doma v Kaprově ulici navštívil a vysvětlil mi, co od tebe úřad požaduje. A výslovně mi řekl, že vyšetřování to není a radil mi, abych na tebe dohlédla. Vždycky byl takový. Když jsem byla malá, houpal mě na klíně a já mu říkala strýčku.“

„To jsem nevěděl.“

„Nechtěl, abych ti to vyprávěla. Říkal, že bys pak třeba hřešil na naše dávné přátelství a nepracoval svědomitě.“

„A teď už na něj hřešit mohu?“

„Víš, jak jsem to myslela. A neuhýbej. Jak to bude s tvým pátráním?“

„Jednak nevím, o co jde. A za druhé, podle Jindřicha ze Švamberka se zatím ještě nic nestalo.“

„Ale stane se, že?“ vyhrkla s nadějí v hlase.

„Má drahá, zločin není nikdy nic hezkého. Dobrý křesťan by si ho nikdy neměl přát. Nechme toho! Víš, že nerad mluvím o něčem, o čem nic nevím a co třeba ani není. Jsem úředník, ne potulný věštec.“

Johanka zmlkla a chvíli přemýšlela. Pak si opřela hlavu o jeho rameno a usnula. V noci před odjezdem spala špatně, protože se nemohla dočkat, až vyrazí na cestu. Purkmistrova manželka jí líčila, jak krásná je Šumava, protože pocházela z Nýrska.

Na oběd se zastavili v zájezdním hostinci ve Staňkově. Nespěchali a teprve když se začalo smrákat, objevily se před nimi Domažlice, které už z dálky ohlašovala vznosná válcovitá věž hradu. U brány ukázal Jiří Adam z Dobronína glejt, takže je strážní nezdržovali prohlídkou a za chvíli už stáli na hradním nádvoří. Přivítat je spěchal purkrabí Kryšpín Helšus z Bošilce. Od svého pána měl pokyn, že má s hosty nakládat uctivě a má jim ve všem vyjít vstříc. Ani on ale netušil, jaký úkol tu královský písař má.

„A kdo to má vědět?“ zlobil se Jiří Adam z Dobronína, když mu purkrabí neuměl odpovědět na jeho otázky.

„Nejspíše rytíř Petr Suda z Řenče. Čeká tu na vás už několik dní a ráno se s ním setkáte,“ odpověděl zdvořile a pak je s úklonou odvedl do jizby pro hosty. Kočí zatím odvázal truhlici, která byla upevněna řemeny nad zadními koly kočáru. S pomocí podomka ji nesl za svými pány a v komnatě ji postavil pod okno. Purkrabí oznámil, že večeře začne za chvíli, hned jak v kostele odbijí klekání. Pak je opustil.

Tváříš se nějak nakvašeně,“ špitla Johanka. „Stalo se něco?“

„Kdybych věděl, že se tu mám setkat zrovna se Sudou, nikdy bych sem nejel.“

„V Praze se o něm hodně mluvilo. Takoví lidé si samozřejmě nadělají spoustu nepřátel.“

„V jeho případě se nedivím. Víš, jak se mu říkávalo? Všech zlodějů mistr a kníže.“

„Pamatuješ, cos mě učil? Zákon chrání každého a spravedlnost je jen jedna. Pokud mu hrozí nebezpečí, i jeho by se měly úřady zastat.“

Jiří Adam z Dobronína se ušklíbl, ale nechtěl se hádat a kazit večer. Pohladil svou ženu po tváři a dodal, že je chytrá hlavinka. Jenže ji to nepotěšilo a začala se bránit, aby s ní nejednal jako s hloupým dítětem. Řekl pár banalit na usmířenou a pak ji objal, takže se mu podařilo vyhnout se rodící hádce. Večer i noc nakonec skončily velice příjemně.

Petr Suda z Řenče nespal na hradě, ale v zájezdním hostinci před hradbami. I když byl pod ochranou panstva, Jindřich ze Švamberka nezašel tak daleko, aby ho hostil pod svou střechou. Nechtěl ani vědět, jaké má ten rytíř problémy, protože jeho problémy to nebyly. Proto se Petr Suda setkal s Jiřím Adamem z Dobronína a jeho ženou až ráno, když se otevřely domažlické brány. Byly dvě, na obou koncích protáhlého rynku.

V letech, kdy Petr Suda z Řenče opověděl nepřátelství městům, zabil mnoho lidí a na cestách oloupil nespočet kupců. Vypaloval dvory, mrzačil měšťany a zmocnil se hradu v Janovicích. Odtud pak se svou loupežnou rotou vyrážel za kořistí. Skoro o všechno však přišel, když ho Plzeňští, Klatovští a Pražané v Janovicích oblehli. Zachránil si holý krk jen tím, že se v noci spustil z hradeb a s několika přáteli utekl. Rodinu však na hradě zanechal. Zůstala i jeho loupežná rota, ta bránila hrad dál. Jakmile však Pražané přitáhli děla a hrad ostřelovali, po několika dnech se posádka vzdala. Všichni byli vzati do vězení, včetně Sudovy matky, manželky a dětí. Sedm rytířů, kteří mu pomáhali, bylo sťato. Janovice byly pobořeny a spáleny. Přitom Pražané objevili skrýš, kde měl ukryté nějaké peníze, cennosti a také listy, které dokazovaly jeho vinu.

Protože však útočil jen na města, panstvo se ho zastalo. Podle zemských zákonů nebyl totiž zloděj, ale rytíř, který opověděl nepřátelství a v duchu starého práva předků se mstil za utrpěná příkoří. Nakonec mu král Ludvík Jagellonský odpustil. Odňal mu však Janovice a ty vrátil jejich původnímu majiteli, který ovšem musel také dostat milost, protože i on byl opovědník a proslulý lupič.

Bojoval však na straně měst proti panstvu, a proto jeho omilostnění trvalo o něco déle. Aby byl Petr Suda z Řenče odškodněn za utrpěnou škodu, král mu věnoval statek Zdechovice v ceně několika tisíc kop grošů.

Když tohle Jiří Adam z Dobronína vykládal své ženě, kysele dodal: „I když se na urozené opovědníky dívá zemské právo shovívavě, nejsou nic jiného než vrazi a lupiči. Starobylé právo hájit své zájmy mečem by se mělo zrušit. Kdysi snad smysl mělo, ale dneska? Od čeho tu jsou soudy?“

„Soudy pracují neuvěřitelně zkostnatěle a pomalu. Poškozený se někdy rozsudku vůbec nedožije, a nedostane se mu tak spravedlnosti. To jsi říkal ty sám!“

„Není lepší čekat na spravedlnost než páchat násilí a zabíjet nevinné?“

„Ale opovědníci chtějí dostat zpátky jen to, o co neprávem přišli. Majetek nebo čest.“

„Myslíš, má drahá? Dám ti hypotetický příklad z našeho kraje. Po řadě sporů odvede město Jihlava svému urozenému sousedovi z jeho dvorce pár ovcí za to, že nezaplatil mýto. Ten rytíř opoví Jihlavě nepřátelství a pak začne přepadat a zabíjet všechny, kteří jihlavskými bránami projdou. Ty tam pojedeš na jarmark, a když se budeš vracet, tak tě přepadne, oloupí a zabije. Proč tebe a ne někoho jiného? Protože jsi bohatá, hodně drahých věcí sis nakoupila a vezeš je domů. Opovědníci vedou řeči o spravedlnosti, ale ve skutečnosti hledají jen ty, které by mohli legálně okrást. Je to hanba Českého království!“

Když si tohle všechno Johanka z Kochánova vyříkala se svým mužem, chápala, proč není z jednání s Petrem Sudou z Řenče nadšený. Setkali se na nádvoří hradu a chladně se pozdravili. Jiří Adam z Dobronína nechal dokonce ruku na jílci svého kordu. Mistr a kníže zlodějů, jak ho lidé nazývali, to samozřejmě postřehl a jen se ironicky pousmál.

Byl to vysoký ramenatý muž. I když už nebyl nejmladší, pohyboval se pružně a nedalo se mu upřít, že je zatraceně hezký chlap. Měl bystrý, i když číhavý pohled, a když chtěl, tvář mu zdobil mírný výraz, který by snad vzbudil i sympatie, pokud by člověk nevěděl, co je tenhle muž zač. Na sobě měl nový plášť z nesmírně jemného modrého sukna, které určitě nepocházelo z běžné domácí dílny.

„Nechci se chovat jako dříve, kdy jsem byl mladý, prudký a nezkušený,“ oznámil. Teprve pak se Johance uklonil a složil jí dvornou poklonu. Hned však pokračoval: „Už nechci hájit své zájmy mečem, ale v důvěře se obracím na královské úřady. Někdo se vloupal do mé tvrze a ukradl mi jistý klenot.“

„Pokud vím, Zdechovice leží na cestě z Kutných Hor do Hradce. Proč se neobrátíš na tamní hejtmany?“

„Protože se mne zřejmě někdo pokouší zamordovat. Přitom stopy vedou jednoznačně sem, na Plzeňsko.“

II 

Probírat záležitosti na nádvoří nemělo smysl, i když Jiří Adam z Dobronína neprahl po tom sedět s Petrem Sudou u jednoho stolu. Navíc mu ještě předvádět svou ženu. Nechtěl ji do ničeho zatahovat, ale Johanka byla neodbytná a neustále mu připomínala, že nejde o úřední povinnosti, a v tom případě by ji urazil, pokud by jí nedovolil sedět vedle něj, když se jedná o společenskou záležitost. Neboť co jiného to je, jak se už dohodli, pokud nejde o úřední věc? Purkrabí Kryšpín Helšus jim nabídl hodovní síň, která byla momentálně prázdná. Snídaně skončila a služebníci se rozešli za svými povinnostmi. „Ale jen do jedenácté hodiny. Pak musí kuchmistr připravit tabuli pro oběd,“ upozornil ještě a s úklonou je opustil. Zanechal tam však sklepníka, aby jim donesl pití.

Jiří Adam z Dobronína se posadil do křesla, v němž jindy sedával domažlický purkrabí. Johanka se ihned usadila po jeho pravici. To se mu hodilo a teď uvítal, že ji tu má. Loupeživý rytíř se totiž musel posadit po jeho levici, na místo, které se podle dvorských zvyklostí nedalo považovat za tak důstojné, jako bylo po pravici. Petru Sudovi to však zjevně vrásky na čele nepřidělalo. Na dvorskou etiketu si nepotrpěl, vyrostl ve světě, který měl své zásady a respekt se v něm získával jinak než tím, kam koho posadí.

„Teď mi pověz, proč si myslíš, že tě chce někdo zabít? A proč zrovna z Plzeňska, proč ne tam od vás?“ vyzval ho smířlivě Jiří Adam z Dobronína.

„Stalo se to před třemi týdny. Hned pak jsem spěchal do Prahy a tam mi přátelé poradili, abych se obrátil na tebe. I když jsi ještě mladý, prý ti to myslí. A to já potřebuju. Umím to s mečem, ale na přemýšlení já nikdy moc nebyl.“

Znělo to tak upřímně, že byl Jiří Adam z Dobronína nakloněný tomu skoro věřit. Buď byl tenhle rytíř opravdu v problémech, nebo uměl přesvědčivě lhát. S ohledem na to, co bylo kdysi, zvláště poté, co ho vyhnali z Janovic a on musel hledat cestu ke smíru, věřil by však spíše tomu druhému. O to větší pozor si musel dávat.

„Jak jsem řekl, v noci někdo vlezl oknem do mé komnaty, zrovna když jsem nebyl doma,“ pokračoval Petr Suda. „Vypáčil truhlici, ale co je divné, nevzal mi peníze, jen prsten, který jsem tam měl. Je to památka na mládí. Nosil jsem ho v časech, kdy jsem opověděl nepřátelství městům, a je na něm vyrytá lebka se zkříženými hnáty. Jinak valnou cenu nemá, protože je ze stříbra. To je první okolnost, která je divná. Ta druhá je ovšem ještě divnější. Na víku vypáčené truhlice leželo ptačí křídlo.“

„Pokud se domníváš, že za tím stojí někdo z Plzeňska, pak bych soudil, že to křídlo jsi používal, když jsi tu se svou rotou přepadal kupce,“ skočil mu do řeči Jiří Adam z Dobronína.

„Správná úvaha,“ ocenil to Petr Suda. „I když ne zcela přesná. To křídlo nechával na místě, kde jsme spravedlivě trestali měšťany za urážky a škody, které nám města způsobila, Heřman Janovský se svou rotou. Přesněji řečeno, nechával ho tam Jan Mračkovský z Dlouhopolska. Když později vstoupil do mých služeb, zakázal jsem mu to. Někdy mne ale neposlechl, prý to křídlo značí, že je jako pták a nikdo ho nechytí. Byl to pověrčivý hlupák a jeho Pražané popravili před Horskou bránou jako prvního. Je to už déle než deset let.“

„Kdo všechno o tomhle zvyku věděl?“

„Většinu přátel, s kterými jsem jezdíval na výpravy, ti odporní měšťané popravili. Hledal bych proto spíše jinde. V první řadě bych si promluvil s Heřmanem Janovským.“

„Proto jsi sem přijel?“

„Také. Proč někdo to křídlo položil na mou truhlici? Aby mne varoval, nebo mi spíše vyhrožuje? Mohl bych se zavřít ve své tvrzi a skrývat se, čeledě mám dost, abych se ubránil i přepadení. Čtyři spolehlivé muže mám s sebou i tady v Domažlicích. Já však nejsem krysa, abych zalezl. Chci vědět, kdo mi vyhrožuje a o co mu jde.“

„O časech, na které tu vzpomínáš, vím velmi málo a těžko tedy mohu pátrat, kdo za tím stojí. Jak sám říkáš, zemani, s kterými jsi přepadal a loupil majetky měšťanů, jsou většinou mrtví. To ale neznamená, že neměli syny, kteří by nechtěli své otce pomstít. Vinu mohou klást Pražanům, stejně jako tobě. V noci jsi utekl z obleženého hradu a své pomocníky a přátele tam nechal napospas. Tehdy byli jejich synové malí, teď ale dorostli. Jako potomci popravených násilníků nemají určitě v úřady důvěru, a tak může někdo z nich jednat po svém.“

„Říkáš, že jsme byli násilníci. Je zbytečné se urážet, protože my jednali podle zemského práva. Stejně jako se jím oháníte vy, úředníci. Ani vy nejednáte s poddanými laskavě a shovívavě. Já a mí přátelé jsme si hned na začátku stanovili jasná pravidla. K nim patřilo, že každý jednáme sám za sebe a na vlastní nebezpečí. Proč bych se měl ohlížet na ostatní, když nás v Janovicích nepřátelé oblehli? To je riziko našeho řemesla. Řekni mi po pravdě, jednali byste vy, úředníci, jinak? Vzbouřili by se proti králi a položili své hlavy na popravčí špalek, pokud by chtěl některého z vás bezdůvodně potrestat? Ne, ctihodný pane královský písaři, svět není nebe plné andělů!“

„Opravdu nemá cenu vést tu právní disputaci o výklad zákonů. V desateru však stojí, že nezabiješ. Křesťané se přesto zabíjejí, ale je to špatně.“

„Souhlasím, ale co s tím? V boji rozhoduje meč, ne krásná slova.“

Nastala chvíle ticha. Petr Suda z Řenče byl v očích Jiřího Adama z Dobronína rozhodně zločinec, ale byl chytřejší, než předpokládal. Uměl volit taková slova, aby obhájil své skutky, nejspíše i ve svém svědomí. Nebyl však sám, mnoho zchudlých rytířů považovalo přepadání kupců za legitimní řemeslo, protože urozený stav pohrdal prostým lidem. Nic na tom nedokázala změnit církev, která po staletí opakovala, že před tváří boží si jsou všichni křesťané rovní. Přesně jak to řekl Petr Suda. Mezi anděly si mohli být křesťané rovni, ale nikoli na zemi.

„Je tu ovšem další možnost,“ ujal se znovu slova rytíř.

„Pomstít se mi může chtít i někdo z měšťanů. Rodiny těch, které jsme potrestali, musely vědět, že se u těl mrtvých kupců našla ptačí křídla. Nemohou však proti mně vést soudní spor, protože jsme byli v právu a uznal to i náš panovník. Jednají tedy zákeřně, jinak to ti licoměrní kupčíci ani neumí.“

„Je chrání zákony stejně, jako kdysi ochránila velkorysost krále Ludvíka tebe!“

„Jestliže stál v minulosti zákon na mé straně, měl by stát i teď a měl by mne chránit před cizí zvůlí. Proto žádám o tvou pomoc. A nejen já! V okolních tvrzích žijí rodiny mých bývalých přátel, které Pražané připravili o hlavy. I ty musí zákon chránit. Co když někdo zaútočí na ně?“

„Jsem písař úřadu nejvyššího podkomořího, a proto nemám v této věci žádné pravomoci!“

„Nech toho!“ ostře ho zarazil Petr Suda. „Požádal jsem tě o pomoc. Nejsem zvyklý, aby mne někdo prostě jen tak odbyl. Pokud by k něčemu došlo, byla by vina na tobě. Já nezapomínám a než z tohoto světa odejdu, chci účty srovnat. Řekl jsem to srozumitelně?“ Když říkal svá poslední slova, významně se obrátil na Johanku z Kochánova. Ten pohled byl více než výmluvný.

Jiří Adam z Dobronína měl zlost jako už dlouho ne. Věděl však, že musí ustoupit. Nešlo o něj a jeho pocity, ale nemohl ohrozit svou ženu.

„Zkusím to. Ovšem s tvou pomocí, pane z Řenče!“

„Správné rozhodnutí. Můj meč je ti k dispozici. A samozřejmě i to, co vím a co mohu prozradit.“

„Jak dlouho jsi v Domažlicích?“

„Čtyři dny.“

„Setkal ses tu s někým ze svých bývalých přátel? Sám jsi řekl, že Pražané tehdy nepopravili všechny.“

„Já na staré přátele nezapomínám. I já vedu své pátrání, i když jinak než ty.“

„A k čemu jsi zatím dospěl?“

„Chceš slyšet pravdu? K ničemu. Nikde jinde se ptačí křídlo neobjevilo.“

„Koho jsi zatím navštívil?“

„Protože jsem se nic nedozvěděl, je zbytečné o tom hovořit. Třeba bys pak ty tvrze vynechal a nepoložil tam otázky, které mne nenapadly.“

„Nejsi zrovna vstřícný a úkol mi nijak neulehčuješ.“

„Až se něco dozvím, jistě ti to povím.“

„Zlý člověk,“ zhodnotila Johanka z Kochánova rozhovor s Petrem Sudou, když se po obědě vrátili do své komnaty. „Ale šťastný není, protože se neustále snaží sám sebe obhajovat. Ví moc dobře, že se nezachoval jako křesťan, není hloupý. Co budeme dělat?“

„Postřehla jsi, jak nám vyhrožoval? Ale dělat nebudeme nic. Zločin se dá vyšetřovat, až když ho někdo spáchá. Jak chceš vyšetřovat zločin, který se teprve chystá? Samozřejmě za předpokladu, že mu opravdu nějaké nebezpečí hrozí. Může tu totiž jít o něco zcela jiného. Co když chce někoho oloupit nebo ze msty zabít, ale tak, aby podezření nepadlo na něj? K mrtvému tělu položí ptačí křídlo a bude křičet, tady to vidíte, udělal to ten samý člověk, který oloupil i mě. Kdo by ho pak mohl podezřívat a z nějakého zločinu obvinit?“

„Máš pravdu, ale mně se nezdálo, že by něco chystal. Ty sis asi nevšiml, jak se choval? Pod stolem si mačkal ruce a pořád mnul prsty, jako by je chtěl zahřát. Tohle dělávají lidé, kteří jsou nervózní. Z tebe určitě nebyl. Není to rytíř, který by se třásl strachy před nějakým úředníkem. Je logické, že se děje něco, čeho se bojí. Nebo tomu nerozumí, a to ho znervózňuje možná ještě víc. S nepřítelem, kterému se můžeš podívat do očí, se bojuje snadno. Ale co s někým, koho neznáš a nevidíš ho, ale víš, že ti může kdykoli vrazit dýku do zad?“

„Máš pravdu,“ přikývl a ocenil ji obdivným pohledem. Sám by nedokázal ten hovor popsat lépe. Překvapovalo ho, že se jeho žena tak výtečně vyzná v lidech, i když většinu času tráví jen se služebnictvem doma. Už delší dobu měl špatné svědomí, protože si uvědomoval, jak málo s ní navštěvuje společnost. Jsem vlastně sobec, napadlo ho, protože já se v úřadu bavím se spoustou lidí, a když přijdu domů, chci mít klid a odpočívat. Ale co ona?

„Taky si myslím, že mám pravdu,“ opáčila s půvabným pousmáním, které značilo, že je v dobrém rozmaru a úmyslně přehání, protože tak spolu žertovali často.

„Jenže tohle nemůžeme odbýt prostě tím, že budeme čekat, až se něco stane. To se mi nelíbí.“

„Má drahá, mně je jasné, že se chceš po hlavě vrhnout do pátrání, ale věř zkušenému, nemá to smysl. Zločince stejně nenajdeme, jen ho vyplašíme a on pak může jednat sice opatrněji, ale o to zákeřněji. A chytej ho pak! Upřímně, na co bychom se asi tak mohli teď vyptávat? A koho?“

„Já bych třeba nenápadně vyslechla ty čtyři chlapy, které s sebou Suda přivedl. Navykládal nám tu spoustu věcí, ale co když se to ve Zdechovicích událo jinak? Nebo co když se tam nestalo vůbec nic? Podle jeho chování to sice považuji za nepravděpodobné, ale sám jsi mi jednou řekl, že při vyšetřování musíš ověřit naprosto všechno. Jen tak se vyvaruješ tomu, aby ti něco podstatného uniklo a ty ses nedal špatným směrem, i když to stojí spoustu námahy. Snad to platí stále, protože jinak bych si mohla myslet, žes mi tohle říkával jen proto, abych se nezajímala, proč se vracíš tak pozdě domů.“

„Samozřejmě, že to platí. A už mě nezlob, má drahá! I když vlastně, proč ne? Zkusíš si to a uvidíš, jak pozdě se obrazně budeš domů vracet ty. Výslech těch čtyř se dá zařídit, ale jak sama říkáš, k ničemu to nejspíše nepovede.“

„A pak to ptačí křídlo! Purkrabí Helšus ti určitě řekne jména zemanů, kteří byli v Janovicích zajati a pak popraveni před Horskou bránou. Ale také těch, kteří exekuci unikli a teď tu žijí, jako by se nic nestalo. Nech si vysvětlit, kde leží jejich dvorce. Snad by stálo za to je společně navštívit a jen tak nezávazně si s jejich rodinami popovídat. Máš přece poznávat kraj, ne?“

„To vůbec není špatný nápad,“ pochválil ji. Tohle mu totiž umožňovalo opustit Domažlice. Rozprávět s lidmi bylo rozhodně bezpečnější než se pohybovat v blízkosti Petra Sudy. Teď už na něj ale myslet nechtěl, a proto navrhl: „Nechme to až na zítra. Co kdybychom si šli prohlédnout město?“

Nadšeně souhlasila. V Plzni jí purkmistrova žena poradila, aby se zastavila u Dolní brány, kde měl dílnu vyhlášený domažlický hrnčíř Placák. Tedy on měl na vývěsním štítu napsáno Platzak – Taus a u toho v modrých barvách vyvedený džbán. Právě těmi proslul. Štít zdědil po otci, který se přistěhoval z Bavorska, on sám hovořil česky a prodával na českých jarmarcích.

Záhy se však ukázalo, že na rozdíl od svého muže nemínila Johanka z Kochánova zapomenout na případ, který se před nimi rýsoval. Byl její první a vyšetřovat bylo tak vzrušující. Jakmile opustili bránu domažlického hradu, ocitli se na rynku, který vypadal jako hodně široká ulice a táhl se přes celé město až k Dolní bráně, kam skoro nedohlédli. Rynek lemovaly štíty výstavných měšťanských domů, které byly pestře barevné, některé dokonce zdobily fresky a plastiky.

Johanka zamířila hned k prvnímu většímu domu, v jehož mázhauzu se prodávalo sukno. Soukeník Fitzmaus je zdvořile uvítal, zvláště když postřehl erb českého krále na plášti muže, který mladou a hezkou ženu doprovázel. Johanka si prohlédla vystavené zboží, ale nadšená z něj nebyla. Tahle sukna se rozhodně nevyrovnala těm, jaká se dala koupit na Starém Městě pražském. Pravda ovšem byla, že tam byly látky mnohem dražší.

„Ne, zatím nic kupovat nebudeme,“ řekla s milým úsměvem, když se jí soukeník zeptal, jak se jí jeho zboží líbí, „ale chtěla bych se tě na něco zeptat. Ve městě jsem potkala Petra Sudu z Řenče. Před více než deseti lety opověděl nepřátelství městům a ve jménu toho loupil, a dokonce i zabíjel. Měla bych se ho bát?“

„Vlk zůstane vlkem,“ zabručel neochotně soukeník, ale vést spor s královským úředníkem rozhodně nemínil. Navíc pochopil, že mu stejně vydělat nedá. Johanka se ještě chvíli snažila, ale nakonec dům opustili a pokračovali po rynku k Dolní bráně.

„Ty oběti, měl nějaké na svědomí Petr Suda z Řenče?“