Původní anglické vydání:

Scott Lyons: Addicted to Drama (Healing Dependency on Crisis and Chaos in Yourself and Others)

Copyright © 2023 by Scott Lyons

Copyright © Hachette Go, an imprint of Hachette Books, Hachette Book Group, 1290 Avenue of the Americas, New York, NY 10104

České vydání:

Translation © Miroslava Kopicová, 2024

© Portál, s. r. o., Praha 2024

ISBN 978-80-262-2164-7

Poznámka autora

Všechna jména a identifikační údaje byly změněny, některé příklady jsou poskládané z vícera různých příběhů.

Předmluva

Po většinu života jsem se domníval, že se mi prostě dějí špatné věci. Zdálo se, že se mi nikdy nic nedaří. Připadalo mi, že mé dny jsou neustálým sledem rozchodů, zrad, zklamání a ztrát. Věčně jsem si říkal: „Takový už je holt příběh mého života.“

Že jsem docela drama queen, mi sice do očí nikdo neřekl, ale Bůh ví, že si to všichni mysleli. A upřímně řečeno… měli pravdu. Myslel jsem, že si mě prostě drama umí najít. Předpokládal jsem, že je normální, že potřebuji vyhrocené situace a intenzivní cvičení, abych našel chvilku spočinutí či odpočinku. Ve skutečnosti jsem se ale honil za silnými emocemi, vytvářel konflikty a střety a vyvolával drama při každé příležitosti. Lidé si možná mysleli, že mi jde o získání pozornosti, ale jak jsem si uvědomil, drama ve skutečnosti bylo mým způsobem, jak přežít.

Přišel jsem na svět s velkým třeskem: když jsem se narodil, praskly totiž mé matce dvě meziobratlové ploténky a po několik měsíců zůstala ležet v nemocnici. Generace zneužívání a závislosti na alkoholu, drogách a hazardních hrách připravily půdu pro chaotické dětství, kde se facky rozdávaly stejně snadno jako objetí. Vrtkavé prostředí kolísalo mezi něhou a chaosem, takže jsem si zvykl očekávat neočekávané. Láska se projevovala rozvratným humorem. Milovat a být milován znamenalo být vtipný a zábavný, a tak jsem se naučil pro všechny něco hrát. Dětství jsem strávil odpojený od svého těla – mluvím o tom jako o letech, kdy jsem byl chodícím duchem – a honil jsem se za okamžiky, kdy jsem měl pocit, že se můžu vrátit sám k sobě. Takových okamžiků ovšem bylo pomálu.

Ve škole jsem byl šikanován žáky i učiteli, kteří neměli pochopení pro mladého homosexuála s vážnou poruchou učení. Mnoho odpolední jsem končil nacpaný ve skříňce jako smolař v nějakém filmu o dospívání. Cítil jsem se v pasti, nebylo kam utéct a potřeboval jsem se dostat daleko odtud. A tak jsem ve třinácti letech dokonce předstíral vlastní sebevraždu – pečlivě jsem si připravil scénu: rozházel jsem kolem sebe prášky, pečlivě jsem si připravil prostor tak, že jsem lahvičku umístil jen pár centimetrů od špiček svých prstů, a napsal jsem dopis na rozloučenou. Chtěl jsem potrestat rodiče, spolužáky, učitele za to, že mi způsobili tolik bolesti nebo že to neviděli, že mě nechránili nebo mi nepomohli. Chtěl jsem, aby mě z toho chaosu a bolesti někdo vymanil a vysvobodil. Snažil jsem se o hloubkové přenastavení, jako když restartujete porouchaný počítač.

Několik měsíců jsem střídavě trávil v nemocnici. Pokaždé, když mě pustili, jsem vymyslel způsob, jak se nechat znovu hospitalizovat. Nemocnice mi připadala jako pevná půda pod nohama. Byl tu prostor pro velké a výrazné projevy. V rámci muzikoterapie jsem si mohl pouštět písně Tori Amos a mluvit o tom, jak souvisejí s mým životem, někdy za doprovodu interpretačního tance. To odstartovalo další kapitolu v mém životě – zúročení mého smyslu pro dramatično.

Drama bylo mým životem. Po střední škole jsem se mu dokonce věnoval profesně. Jako profesionální herec, režisér a choreograf jsem byl neustále ve stresu. Moje práce byla stálým zdrojem dramatických situací.

Mezitím jsem potkal partnera, který všechny mé hluboko pohřbené bolesti a dysfunkce spouštěl a vynášel je na povrch. Vždycky jsem si myslel, že umím stres zvládat dobře – neuvědomoval jsem si ale, že se v něm vyžívám. Má tolerance vůči dysfunkci, krizi a chaosu se dostala na hranici únosnosti a brzy už dalece překračovala mou schopnost se s tím vyrovnávat.

Kvůli všudypřítomnému stresu se u mě začaly objevovat migrény a tranzitorní ischemické ataky (TIA) – ztrácel jsem dokonce i schopnost koordinovat tělo. Snad stokrát jsem se snažil ten vztah ukončit, ale i když jsem chtěl, byla tu větší síla, která mě do něj vtahovala zpátky.

Tou silou – byť jsem si to uvědomil až mnohem později – byl můj hlad, má potřeba toho nekonečného zdroje krize.

Poté, co můj tehdejší partner náš vztah ukončil, jsem se zcela stáhl ze své kariéry i společenského života. Následovaly nevysvětlitelné, závažné zdravotní problémy (mdloby, výpadky paměti, úzkost, deprese, svírání na hrudi, bušení srdce a spontánní hypotyreóza).

Zpočátku jsem si myslel, že se tím očišťuji od toxické situace, ale brzy se ukázalo, že tyto intenzivní příznaky jsou ve skutečnosti příznaky odvykání od dlouhodobého stresu. Všiml jsem si, že se příznaky na krátkou dobu zmírnily, když jsem se zapojil do krizí jiných lidí – poslouchal jsem drby, sledoval filmy s vysokou mírou násilí nebo jsem nadával na svého bývalého nebo na jiné lidi, kteří mi ublížili. Vyráběl jsem konflikty s lidmi kolem sebe.

Vytvářel jsem si podmínky, které dnes chápu jako jeden z aspektů závislosti na dramatu: hledal jsem vzrušující zážitky prostřednictvím konfliktu a vytvářel příběhy, které vyvolávaly emocionální náboj – což bylo podivným způsobem uklidňující, protože to bylo důvěrně známé. Jako dítě jsem utíkal do denního snění o sdělování hrozných zpráv, které nemusely být nutně pravdivé. Představa, že do dramatu zapojím ostatní, mi přinášela jakési zvláštní uspokojení, jako by mě to uklidňovalo.

Čím hůř se mi dařilo, tím víc jsem sahal po dávce dramatu, až už to moje tělo nevydrželo. Nakonec, na vrcholu této epizody, u mě nastaly srdeční potíže, které vyústily v týdenní hospitalizaci.

Tato krize mi konečně otevřela oči a já věděl, že se něco musí změnit. V měsících, které následovaly po těchto srdečních potížích, jsem začal denně meditovat a cvičit jógu, přečetl jsem všechny možné svépomocné knihy, které se mi dostaly do rukou, uvědomil si svou touhu po dramatu a zažíval nepříjemné pocity, když jsem se své touze nepodvolil. Bylo to neuvěřitelně obtížné. Nikdy jsem si neuvědomil, jak jsem kreativní ve vymýšlení nekonečného množství způsobů, jak se rozptýlit pomocí dramatu. Ztratil jsem přehled o tom, kolikrát za den jsem se přistihl, že se snažím něco rozvířit a musím to sám sobě rozmluvit. A taky to byla děsná nuda. Bylo to jako odebrat z koblih cukr a náplň nebo z popcornu v kině všechnu sůl. Působilo to mdle. Když zmizelo koření mého života – drama –, všechno ostatní mi připadalo nezáživné a fádní.

Po měsících brodění se nebezpečnou monotónností prostoru a klidu se mi podařilo odhalit dávné trauma, zdánlivě chráněné oním vzorcem dramatu, který jsem neustále vytvářel nebo v němž jsem se nacházel.

Když jsem odolal touze po dramatu a v hloubce se skrývající trauma zpracoval, věci se začaly měnit. Začal jsem se otevírat bohatšímu a vícerozměrnějšímu emocionálnímu životu. Nejlépe bych to popsal tak, že jsem se pomalu probouzel a cítil se pozornější a vnímavější. Cítil jsem se živý způsobem, který se lišil od vzrušení z předchozí jízdy na emocionální horské dráze krizí. Šokovalo mě, jak jemně a rychle mnou emoce procházejí – v porovnání s tím, když jsem každý pocit zesiloval, lpěl na každé emoci a odmítal je pustit, zatímco se vršily jedna na druhou. Konečně jsem neměl pocit, že se mi život neustále kazí, a když něco nevyšlo, nic hrozného se nedělo. Dělal jsem si v tom období starosti, že mě přátelé nebudou považovat za zábavného (nebo že svému terapeutovi budu připadat nudný). Pravdou ale je, že na tom nezáleželo, protože se vynořovalo něco zdravějšího.

Na této cestě, na níž jsem se dostal do kontaktu s minulostí a způsoby, jakými jsem si vyjednával život, abych ho zvládal, jsem získal hlubší pocit sebe samého. Získal jsem schopnost navazovat vztahy s ostatními, aniž bych k tomu musel používat drama. Konflikt už mi nepřipadal vzrušující, a když se mi dařilo, neznamenalo to, že by na obzoru bylo něco špatného.

Jakmile se prach usadil a nutkání znovu ho zvířit přestalo být tak časté, začal jsem hledat knihy nebo články, které tuto závislost na chaosu a krizi rozebíraly. Šokovalo mě, že ačkoli se pojmem závislost na dramatu tak běžně operuje, nevěnuje se tomuto tématu žádná vědecká disciplína, žádný program (dvanáctistupňový nebo jiný) ani žádná kniha, která by lidem pomohla dospět k pochopení toho, co závislost na dramatu zahrnuje, jak vzniká a jak se z ní vyléčit – a to nejen těm, kteří jsou na dramatu závislí, ale i jejich okolí. Tehdy jsem se rozhodl, že se budu věnovat hledání těchto chybějících článků, výzkumu a zaplňování mezer mezi osobní zkušeností se závislostí na dramatu a vědeckou a psychologickou stránkou této závislosti.

Doufám, že tato kniha poskytne hlubší pochopení závislosti na dramatu, cestu k uzdravení z ní a také způsob, jak se s ní vyrovnat, těm, kdo jsou ve vztahu s někým, kdo jí trpí.

ČÁST PRVNÍ

Co je závislost na dramatu?

KAPITOLA PRVNÍ

Lovec bouří, tvůrce bouří: Jak rozpoznat člověka závislého na dramatu

Závislost na dramatu je mnohem složitější, vrstevnatější a všudypřítomnější než pouhé přehnaně hlasité volání po pozornosti. Je to způsob, jak se snažit existovat ve světě, s nímž jste neustále nesladěni – honíte se za vzrušujícími zážitky, abyste se cítili naživu, a vyhledáváte krizi jako způsob potvrzení neidentifikovatelného a neukojitelného pocitu nepohody. Závislost na dramatu je jako jízda po dálnici života, která sice směřuje k místu, kde bude klid, ale doprovází ji neviditelná síla, která se zmocňuje volantu a nikdy vám nedovolí sjet na tom správném výjezdu. Místo toho, aby vás posouvala k míru, vás od něj stále vzdaluje – a zanechává za sebou zkázu. Žít v dramatu je jako uvíznout v bouři, která hledá zemnící tyč a následně vše strhává do svého víru – a ničí přitom půdu, na které si tak zoufale přejete přistát. Tento nuancovaný jev, v němž se mnozí z nás ocitli, se nijak neliší od závislosti na droze, kterou můžete požít, vdechnout nebo si ji píchnout. Až na to, že ta „droga“, drama, není něco, co můžete hmatatelně držet v ruce. Můžete ji pouze vyhledávat nebo vytvářet.

Drama je rozruch, vzrušení, přehánění, erupce, neklid a boj o pocit, že jste naživu, ve vztahu k otupujícímu vnitřnímu i vnějšímu světu kolem vás.

Lovení bouře

Dějiny jsou plné lidí, jimž se v extrémních situacích dařilo dobře. Harry Houdini unikl z pout v břiše balzamované velryby. Amelia Earhart se pokusila obletět zeměkouli v jednom z prvních letadel. Evel Knievel se pokouší přeskočit kaňon Hadí řeky na kole poháněném raketou. Provazochodci, vrcholoví sportovci, závodníci, vojáci na bitevních polích – ať už je jejich důvod jakýkoli, někteří lidé jsou náchylnější než jiní směřovat tam, kde je jisté, že je bude provázet vzrušení.

Poté, co za sebou v polovině padesátých let 20. století obzvláště silná bouře v jeho rodném městě Bismarck v Severní Dakotě zanechala zkázu, se David Hoadley stal jedním z prvních průkopníků lovu bouřek. Honba za bouřkami bývala kdysi doménou lidí, kteří se snažili lépe porozumět meteorologickým jevům, ale nepochybně se nechali strhnout i vzrušením a nepředvídatelností bouřek. Lov bouřek vyžaduje zostřené smysly, intuitivní talent pro nalezení epicentra meteorologického chaosu a ochotu opustit bezpečnější a všednější stránky života. Od dob Hoadleyho se popularita lovení bouřek dále zvyšuje, ale rizika mohou převážit nad výhodami. Každé léto se objevují příběhy lidí, kteří se příliš přiblížili nepředvídatelnému dosahu bouřek, bleskových povodní a tornád a skončili vážně zranění nebo mrtví.

Není těžké představit si drama jako bouři svého druhu. Škody, které může napáchat, se mohou značně lišit a jejich rozsah je vždy znám až dlouho poté, co k samotné události dojde. Člověk se může ocitnout uprostřed bouře shodou okolností, ale podobně jako Hoadley a jeho současníci ji lidé závislí na dramatu mohou také vyhledávat tím, že se do ní zapojí, sledují ji a loví. Může pršet tam, kde se nacházíme, nebo můžeme jít někam, kde prší. Člověk trpící závislostí na dramatu si vždy může nějaké drama najít nebo vytvořit.

Mnoho lidí říká, že během bouřky „cítí, že jsou naživu“. V románu History Is All You Left Me Adama Silvery jedna z postav poznamenává, že

Bouře jsou bezpochyby nepříjemné, přerušují dodávky elektřiny a trhají domy na kusy. Jindy je však hřmění zvukovou kulisou něčeho nepředvídatelného, něčeho, co nám rozbuší srdce a probere nás. Kdyby mě někdo před takovým počasím varoval, asi bych se vyděsil a zůstal doma.

Ale nezůstal jsem.

Není nečekané, že se lidé díky dramatu „cítí živí“. Ve srovnání s ním v tu chvíli všechny ostatní starosti blednou. Kdo by se staral o všední záležitosti, když je možnost totální katastrofy tak blízko? Pro některé lidi může být takovým únikem sledování bouře na filmovém plátně (videa, dokumenty nebo filmy jako Twister), jiní potřebují zažít skutečnou bouři na vlastní kůži a stejně jako Hoadley se ji vydávají hledat do světa.

Totéž možná platí pro ty, kdo jsou na dramatu závislí. „Musíte být neustále v krizi, jinak se začnete podřizovat,“ říká Marline, která se sama označuje za závislou na dramatu. „Krize je místem, kde to žije. Drama je vnitřní cívka, která musí být navinutá a zůstat tak, aby mohla reagovat.“

Jak rozpoznat vzorce a charakteristiky

„Kolik z vás zná někoho závislého na dramatu?“

Své přednášky na toto téma vždy začínám tím, že tuto otázku položím posluchačům. Ruku zvednou skoro všichni. Někteří obě.

„A kolik z vás je závislých na dramatu?“ Na mou doplňující otázku se zvedá rukou jen málo, pokud vůbec nějaké. Opakuje se to jak při přednáškách pro velké skupiny lidí, tak při individuálních rozhovorech. Téměř každý, s kým mluvím, dokáže označit ostatní za závislé na dramatu, ale jen málokdo se za takového označí sám. Tak je tomu u většiny závislostí, přičemž osoby se závislostí se takto označují až jako poslední. Lidé závislí na dramatu často nejsou schopni rozpoznat sami sebe jako původce konfliktu, který nevědomky vyhledávají nebo vytvářejí.

Pro nalezení vzorce v projevech dramatu jsem shromáždil příběhy a postřehy od široké skupiny lidí a hledal mezi nimi společné rysy. Zahrnovalo to příběhy od lidí závislých na dramatu, jejich okolí a lékařů, kteří s nimi pracovali. Díky své práci badatele, klinického psychologa a facilitátora terapeutických seminářů jsem měl možnost pracovat s tisíci jednotlivců na vývoji a rozvoji počátečního sebepoznávání. Přestože jsou jejich příběhy subjektivní a nemohou vykreslit úplný obraz závislosti na dramatu – existuje mnoho nuancí a každý člověk je jiný –, tyto informace mi umožnily vytvořit profil člověka závislého na dramatu. Závislost na dramatu je mnohovrstevný vzorec se zpětnými vazbami obklopujícími základní vnitřní zkušenost, která se často projevuje následujícími způsoby:

•Pocit nezvládnutí jak sebe samého, tak svého okolí (rychlost, tlak a výzvy okolního světa)

•Vnímání světa v extrémních nebo intenzivních souvislostech a někdy i zapojení se do extrémních aktivit

•Život s všudypřítomným pocitem izolace, zrady, opuštění a neklidu

•Pocit otupělosti po většinu času a snaha o nápravu hledáním pocitu živosti

•Pocit vlastního já, který kolísá a rozptyluje se, a často je neukotvený

•Zveličování problému více, než si zasluhují okolnosti

•Snížené nebo přehnané sebevědomí

•Problémy s navazováním kontaktů s ostatními lidmi a se sdělováním potřeb a pocitů

•Pocit základního rozrušení nebo toho, že je něco „špatně“

•Přecitlivělost vůči stresorům, která vede k impulzivním, extrémním reakcím

•Tunelové vidění, tendence soustředit se na negativní věci s malou schopností přesunout pozornost

•Pocit hluboké a nenaplněné touhy být viděn a slyšen

•Netolerantnost nebo neschopnost rozpoznat mezilidské vztahy a vazby a poskytnout či přijmout empatii

•Vyhledávání, vytváření nebo vnímání sebe samého jako oběti krize

Místo toho, aby se člověk se závislostí na dramatu soustředil na své vlastní pocity a nenaplněné potřeby, zaměří se na vnější podněty (např. situace, události, lidi atd.). Často se tito lidé také mohou cítit úzkostní nebo znudění, když je klid, a cítí se živější pod tlakem nebo si v něm libují – zaplní si třeba rozvrh až po okraj a pak jsou zahlceni. Mohou do svého víru vtáhnout i ostatní a přehrávat nějaký scénář nebo interakci stále dokola, nebo dokonce ještě přidávat další varianty původní situace. Možná žijí spíše minulostí a budoucností než přítomností – svými nutkavými obavami, opakujícími se myšlenkami, příběhy, přehráváním minulosti nebo předpokládané budoucnosti, mohou v sobě držet zášť a těžko odpouštět.

(Mimochodem, pokud vám připadá, že to děláváme všichni, tak 9. kapitola se v podstatě dotýká něčeho, co by se dalo považovat za epidemii dramatu. Prozkoumáme, jak je v naší uspěchané kultuře a ve světě sociálních médií závislost na dramatu pro mnohé z nás každodenním jevem.)

Člověk závislý na dramatu může být přehnaně zabraný do snahy něco opravovat, může být odtažitý nebo může při rozhovoru ztrácet pozornost. Ve vypjatých situacích může mít pocit, že má vše pod kontrolou, nebo může jakoby „vysávat z místnosti všechen vzduch“.

Může se stát reaktivním nebo pociťovat přehnané emoce bez zřejmých důvodů a mít pocit, že se proti němu někdo nebo celý svět spikl, a ptát se: „Proč zrovna já?“ Může si myslet, že mu ostatní nerozumějí nebo ho neuznávají, a čím více se k němu lidé přiblíží, tím je kritičtější. Může vyprávět stejný emotivní příběh dokola různým posluchačům – obcházet lidi –, aby si mohl neustále ulevovat. Může být pohlcen tím, co se děje v životě druhých, neustále projíždět zprávy nebo informace na sociálních sítích.

V neposlední řadě může lásku nebo náklonnost vyjadřovat intenzitou. Důvěrnost často nahrazují extrémy. To se může projevit jako prožívání spojení prostřednictvím debat, hádek, velkých dobrodružství nebo rychlého a zběsilého zamilovávání.

Některé z těchto charakteristik – intenzivní reakce, přehnané emoce, neklid, rozrušení, otupělost a disociace – jsou také spojeny s chronickým stresem, což naznačuje skutečnou, i když skrytou cenu závislosti na dramatu.

Pohled na příšeru ve skříni

Drama je příšera ve skříni, o níž každý ví, ale málokdo dokáže přesně určit, o co se jedná.

Při průzkumu mezi lidmi, kteří se sami označují za závislé na dramatu, mezi těmi, kteří ve svém životě nacházejí druhé se sklonem k závislosti na dramatu, a mezi klinickými psychology, kteří s takovými lidmi pracují, jsem si začal všímat povědomých komentářů a témat:

Drama lze definovat jako „zbytečný“ zmatek a chaos v životě člověka nebo ve světě.

Je snadné rozpoznat dramatické chování, ovšem těžší je definovat drama.

Drama je nesoulad mezi příchozím podnětem a reakcí, kterou vyvolává. Přehánění a nesourodost mezi vnějšími okolnostmi a vnitřními reakcemi.

Drama, je-li použito jako přídavné jméno (dramatický), bylo popsáno jako smršť – vnitřní pro dramatickou osobu a vnější pro její okolí. Pro člověka, který po dramatu baží nebo ho vytváří, jde o intenzivní pocit podobající se vnitřnímu boji. Tato vichřice a vnitřní zápas jsou světem, v němž dramatičtí lidé žijí, a způsobem jejich vnímání vnějšího světa a zapojování se do něj. Je to vnitřní prožitek – a potřeba – extrémního prožitku. Všechno je buď horké, nebo studené, černé, nebo bílé. Neexistuje žádná střední cesta.

Drama jako podstatné jméno je amorfní a málo definované. Vymezují ho vnější okolnosti, mezilidské interakce a vnímání a reakce na kombinaci okolností a interakcí. Jeden z účastníků mé výzkumné studie definoval drama jako „věci, které mi mění život a se kterými se musím vypořádat sám“. Pro dalšího člověka byly dramatem „velké věci, které se v životě staly, při kterých všichni všeho nechali a křičeli na sebe“.

Na stresové nebo obtížné situace ale reagujeme všichni, takže kde tedy určit hranici mezi normální reakcí a dramatickou reakcí, která může naznačovat závislost na dramatu? My lidé jsme se vyvinuli tak, abychom reagovali na vnitřní a vnější podněty, ale pokud je intenzita dramatu spíše obvyklá než krátkodobá nebo adaptivní a pokud se zdá, že chaos a krize v životě člověka převládá, je pravděpodobné, že má sklony k dramatu.

Sfoukávat svíčky na dortu hasičákem

Drama je nesoulad mezi tím, co se děje, a vaší reakcí na dění. Může to také být způsob, jak se sám sobě vyhnout. Podívejme se například na Shawna. Život je pro něj obecně zdrcující, naplněný nekonečnými požadavky, které vytvářejí napětí a tlak jako těžké klády ležící mu na ramenou a hrudi. Shawnův kalendář je přeplněný – jeho pracovní den začíná v osm ráno a končí v šest nebo sedm večer, večery jsou plné telefonátů a společenských akcí. Nikdy nevydrží v klidu – jeho volné dny zabírají zdánlivě nekonečné pochůzky, povinnosti, setkání s rodinou a přáteli a resty, které se nestihly během týdne. Neustále je na obzoru nějaký projekt ještě předtím, než se podaří dokončit ten předchozí. Když se dočasně všech těchto požadavků zbaví, rozhostí se ticho – a toto ticho vede k nepříjemnému pocitu prázdnoty. Shawn si okamžitě začne znovu nakládat, dokud není opět dostatečně zavalený. Dychtí po „žhavení neuronů“. Upřímně řečeno, touží po přetížení a potřebuje ho, aby se vyhnul prázdnotě skrývající se pod povrchem.

Lidé opojení dramatem vykazují zvýšenou emoční intenzitu, která obecně přesahuje to, co bychom nazvali „normální“ nebo očekávanou reakcí, jako úprk do krytu i při lehké mlze, jako by se blížil hurikán, nebo „hašení“ svíček na narozeninovém dortu hasičákem. Jen například jednou stála ve frontě v lékárně. Když se prodavač omluvil, aby si udělal krátkou přestávku, když na ni přišla řada, Jen v podstatě „vybouchla“. Z nuly se vmžiku stala stovka a Jen hned chtěla mluvit s vedoucím o tom, proč si neváží jejího času a proč ji jako platícího zákazníka odmítá.

Když člověk prožívá potřebu dramatu, tíhne k extrémnímu myšlení, slovním projevům, zvykům, chování, vyjadřování pocitů, a dokonce i vztahům. Nic kolem něj není fádní nebo nudné. Jeho citový život se vyznačuje neustálou proměnlivostí, která přesahuje náhlé změny, překvapení nebo nečekané emoce. (To může ostatním připadat přitažlivé – zpočátku.)

Navyklé drama může být ochranným mechanismem, jímž se bráníme prožívání svých pocitů – jakousi formou potlačování a sebemedikace. Například Liz, i když si to v danou chvíli neuvědomuje, neustále hledá činy a chyby druhých, které jí brání cítit vlastní pocity, jako je smutek a odmítnutí. Tato strategie však způsobuje otupělost vůči jemnému, hlubšímu a bohatšímu prožívání toho, co se děje v jejím nitru a ve světě kolem ní.

Takže kdo jsou tito lidé? Než začnu na tuto otázku odpovídat, rád bych ji nejdřív položil vám. Kdo jsou tito lidé ve vašem životě? Maminka? Tatínek? Sestra? Bratr? Partner? Kamarád? Cizí člověk v obchodě s potravinami? Vy?

Na konci této kapitoly najdete oddíl, který vám pomůže rozpoznat osobu závislou na dramatu, ať už je to někdo druhý, nebo třeba vy sami.

Takže co teď?

Možná čtete tuto knihu, protože jste se s lidmi, kteří jsou závislí na dramatu, přímo setkali. Občas vám jejich přítomnost připadá vzrušující a zajímavá. Ale nakonec (ne-li automaticky) jsou zkrátka vyčerpávající, jako by byli vakuem a vy byste byli neustále vtahováni do jejich emocionálního víru, do jedné krize za druhou, a nic, co uděláte nebo řeknete, nemůže tuto intenzitu zmírnit.

Nebo možná čtete tuto knihu, protože někdo předpokládá, že jste na dramatu závislí vy, a tak vám ji koupil. V takovém případě bych vám doporučil, abyste k tomu přistupovali se smyslem pro humor a otevřenou myslí. Možná, jen možná, si z této knihy něco odnesete – i kdybyste s člověkem, který vám ji dal, vůbec nesouhlasili.

Možná tuto knihu čtete, protože sami přemýšlíte, zda nejste závislí na dramatu. Stres jako by si k vám vždycky našel cestu, věci vám připadají větší, než jsou, stále se nacházíte v nějaké krizi a v určitý moment si můžete všimnout, že vás podněcuje bouřlivé domácí nebo pracovní prostředí – nebo vás na to upozorní vaši přátelé či blízcí. I když možná hlásáte touhu po klidu nebo míru, nedostatek „hluku“ všeho druhu ve vás vyvolává pocit neklidu nebo úzkosti.

Říkáte, že chcete klid a mír, ale když se vám ho dostane, může vám klid být nepříjemný nebo vzdálený a cizí. Když se zamyslíte, uvědomíte si, že se váš život točí ve vypjatém opakujícím se rytmu intenzivních vzestupů a pádů, který se nakonec stal základem vašeho vlastního tempa. Pokud se s tímto vypjatým rytmem nesladíte, cítíte se ve světě osamoceni, jako byste s ním nebyli synchronizováni.

Až se dostanete na konec této knihy, možná se poznáte ve všech třech kategoriích. Proto si udělejte oba následující testy, i když si myslíte, že už odpovědi znáte. Doporučuji vám udělat si je hned teď, když knihu čtete, a znovu alespoň o týden později, až ji dočtete, naučíte se rozpoznat příznaky závislosti na dramatu a zjistíte, nakolik se objevují ve vašem životě nebo v životě vašeho přítele či příbuzného. To, co se dozvíte, vás možná překvapí.

Pokud se cítíte rozrušeni nebo znepokojeni svými výsledky v těchto kvízech, neztrácejte naději.

Každý se může změnit a uzdravit – a dosažení sebeuvědomění je prvním krokem na cestě ke svobodě. Závěrečná část této knihy nabízí léčebné postupy bez ohledu na to, kde se nacházíte a jak se identifikujete na spektru dramatu.

Má někdo z vašeho okolí závislost na dramatu?

Následují dva soubory otázek. První vám pomůže určit tyto vlastnosti u druhého člověka, zatímco druhý vám pomůže zjistit, zda nejste na dramatu závislí vy.

Pokud vám některá z těchto otázek připadá povědomá buď jako něco, co jste sami zažili, nebo jako něco, co vám o sobě někdo řekl (ať už s tím souhlasíte, nebo ne), nebo si při těchto otázkách vzpomenete na jednoho či více lidí, které znáte ze svého života, pak je tato kniha určena právě vám.

Zhodnocení č. 1

Má někdo, koho znám, závislost na dramatu?

Přečtěte si následující výroky a poté je ohodnoťte podle toho, jak přesně vystihují vaše zkušenosti s nimi: Nikdy / Zřídka / Občas / Často / Vždy.

Cílem tohoto hodnocení sice není pomoci stanovit formální diagnózu závislosti na dramatu, ale může začít osvětlovat, nakolik se v životě nějakého člověka objevují rysy a chování, které jsou charakteristické pro závislost na dramatu. Opět doporučuji, abyste si test udělali nyní, když knihu čtete, a znovu alespoň o týden později, poté, co si tyto vlastnosti přečtete a budete pozorovat, nakolik se v životě vašeho přítele objevují. Sečtěte, kolikrát jste zakroužkovali „občas“, „často“ a „vždy“. Pokud jste tyto odpovědi zakroužkovali šestnáctkrát nebo vícekrát, nachází se váš přítel v dobré společnosti mnoha lidí, kteří mají sklony k dramatu. Pokud jste častěji odpovídali „občas“, je sklon k dramatu mírnější, a pokud jste odpovídali „často“ nebo „vždy“, závislost na dramatu převládá.

Pokud se vám zdá, že váš přítel má sklony k dramatu, dovolím si jen jemnou připomínku, se kterou se setkáte v celé knize: i tak je to úžasná lidská bytost, která z mnoha důvodů přijala tento způsob přežívání.

1. Když je klid, pociťuje úzkost nebo nudu.

2. Jeho/jejím jazykem lásky je intenzita.

3. Zdá se, že potřebuje bolest, potěšení nebo intenzivní pocity, aby vnímal/a vztah ke svému tělu.

4. Komplimenty a/nebo uznání je pro něj/ni obtížné přijmout.

5. Cítí se živější nebo se vyžívá v tom, kdy je pod tlakem.

6. Zatahuje ostatní do svého stavu bytí a vtahuje lidi do svého víru.

7. Stále se zabývá nápravou věcí.

8. Přehrává scénář nebo interakci znovu a znovu – dokonce přidává variace původní situace.

9. Je pro něj/ni těžké odpouštět.

10. Chová v sobě zášť.

11. Při rozhovoru se často odmlčí nebo se jeho/její pozornost rozptýlí.

12. Ve vypjatých situacích má pocit, že má věci pod kontrolou a ovládá je.

13. Žije spíše minulostí a budoucností nežli přítomností – prostřednictvím nutkavých obav, opakujících se myšlenek, příběhů, promítání problémů do budoucnosti.

14. Má pocit, že se proti němu/ní jiný člověk nebo celý svět spikl, a ptá se: „Proč zrovna já?“

15. Vyjadřuje, že mu/jí ostatní nerozumějí nebo ho/ji neuznávají.

16. V tiché, klidné nebo pokojné situaci se cítí nepříjemně nebo nemá stání.

17. Zaplní si rozvrh až po okraj a pak se jím cítí zahlcen/a.

18. Je pohlcen/a tím, co se děje v životě ostatních lidí, a neustále sleduje zprávy nebo informace na sociálních sítích.

19. Baví ho/ji provokovat.

20. Zdá se, že nechce, aby mu/jí věci vycházely, aby měl/a později o čem mluvit.

21. Vypráví tentýž emotivní příběh různým posluchačům – obchází lidi, aby si mohl/a neustále ulevovat.

22. Vybuchuje nebo prožívá přehnané emoce bez jasných důvodů.

23. Čím více se k němu/ní lidé přiblíží, tím je kritičtější.

24. Cítí se ostatními opuštěn/a.

25. K lidem má nejblíže, když se děje něco vzrušujícího nebo něco, co ho/ji aktivizuje.

26. Když se mu/jí daří, soustředí se na negativa a najde si něco, co ho/ji rozruší.

27. Přemýšlí o minulých událostech nebo rozhovorech ve smyčce – znovu je prožívá, jako by mohl/a něco říct nebo udělat jinak.

28. Sedět v klidu nebo si vzít volno může být pro něj/ni obtížné. V klidu pociťuje neklid.

29. Jeho/její přítomnost občas vysaje vzduch z místnosti. Nenechává ostatním prostor, aby mohli mluvit, něco sdělit nebo udržet pozornost.

30. Je cítit, že jeho/její reakce na situaci je význačnější než situace sama.

31. I když se mu/jí daří, zaměřuje se na problémy.

32. „Přeskakuje z krize do krize“ – skáče od jedné těžkosti nebo výzvy k další.

Zhodnocení č. 2

Mám sklony k dramatizování?

Projděte si následující výroky a ohodnoťte, nakolik přesně vystihují vaši zkušenost se sebou samým: Nikdy / Zřídka / Občas / Často / Vždy.

Stejně jako v případě prvního hodnocení není ani toto hodnocení určeno k tomu, aby pomohlo stanovit formální diagnózu závislosti na dramatu, může však začít osvětlovat, nakolik se ve vašem životě objevují rysy a chování související se závislostí na dramatu. I když si možná řeknete: „Tohle si udělám později,“ nebo se této sebeanalýze vyhnete, doporučuji, abyste si test udělali nyní, když knihu čtete, a znovu alespoň o týden později, až si tyto vlastnosti pročtete a budete pozorovat, nakolik se ve vašem životě objevují. Sečtěte, kolikrát jste zakroužkovali „občas“, „často“ a „vždy“. Pokud jste takto odpověděli na šestnáct nebo více otázek, nacházíte se v dobré společnosti mnoha lidí, kteří mají sklony k dramatu. Pokud jste častěji odpovídali „občas“, je sklon k dramatu mírnější, a pokud jste odpovídali „často“ nebo „vždy“, závislost na dramatu převládá.

A stejná jemná připomínka platí i zde: jestliže jste zjistili, že máte sklony k dramatu, jak uvidíte v celé knize, jste přesto úžasná lidská bytost, která se z mnoha důvodů adaptovala na tento způsob přežívání.

1. Když je klid, pociťuji úzkost nebo se nudím.

2. Mým jazykem lásky je intenzita.

3. Potřebuji bolest, potěšení nebo intenzivní pocity, abych cítil/a vztah ke svému tělu.

4. Komplimenty a/nebo uznání přijímám obtížně.

5. Pod tlakem se cítím živější nebo se v něm vyžívám.

6. Zatahuji ostatní do svého stavu bytí a vtahuji je do svého víru.

7. Stále se zabývám nápravou něčeho.

8. Přehrávám si scénář nebo interakci znovu a znovu – dokonce přidávám variace původní situace.

9. Je pro mě těžké odpouštět.

10. Chovám v sobě nevraživost.

11. Při rozhovoru se často odmlčím nebo se má pozornost rozptýlí.

12. Ve vypjatých situacích mám pocit, že mám věci pod kontrolou nebo je ovládám.

13. Žiji spíše minulostí a budoucností nežli v přítomnosti – prostřednictvím nutkavých obav, opakujících se myšlenek, historek, promítání problémů do budoucnosti.

14. Cítím, že se proti mně jiný člověk nebo celý svět spikl, a přemítám: „Proč zrovna já?“

15. Ostatní mi nerozumějí ani mě neuznávají.

16. V tiché, klidné nebo pokojné situaci se cítím nepříjemně nebo nemám stání.

17. Zaplňuji si rozvrh až po okraj a pak se jím cítím zahlcen/a.

18. Dostanu se do emocionálního víru a cítím se jako v kocovině.

19. Pohlcuje mě to, co se děje v životě ostatních lidí, a neustále sleduji zprávy nebo informace na sociálních sítích.

20. Baví mě provokovat.

21. V skrytu nechci, aby věci vyšly, abych o tom později mohl/a mluvit.

22. Vyprávím tentýž emotivní příběh různým posluchačům – obcházím lidi, abych si mohl/a neustále ulevovat.

23. Mám přehnané reakce nebo cítím vyhrocené emoce bez jasných důvodů.

24. Nejkritičtější jsem vůči svým nejbližším.

25. Cítím se ostatními opuštěný/á.

26. K lidem mám nejblíže, když se děje něco vzrušujícího nebo něco, co mě aktivizuje.

27. Když se mi daří, soustředím se na negativa a najdu si něco, co mě rozruší.

28. Přemýšlím o minulých událostech nebo rozhovorech ve smyčce – znovu je prožívám, jako bych mohl/a něco říct nebo udělat jinak.

29. Sedět v klidu nebo si vzít volno může být pro mě obtížné. V klidu pociťuji neklid.

30. Ve společnosti jsem raději středem pozornosti.

31. Je cítit, že moje reakce na situaci je význačnější než situace sama.

32. I když se mi daří, soustředím se na problémy nebo na to, co se mi nedaří.

33. Mám tendenci „přeskakovat z krize do krize“ – skáču od jedné těžkosti nebo výzvy k další.

Co si z toho odnést

•Drama lze definovat jako zbytečný zmatek a chaos v sobě a/nebo ve světě. Projevuje se v reakcích člověka, jeho chování, interakcích nebo událostech, které člověka obklopují.

•Závislost na dramatu je mnohem víc než jen touha po „pozornosti“. Je odrazem proplouvání světem skrze vrstvy otupělosti, nepohodlí a zvnitřněného chaosu.

•Drama není něco, co lidé chtějí – je to něco, co potřebují a co lze nalézt nebo vytvářet.

•Pro člověka se závislostí na dramatu jsou intenzita, přetížení a vystupňované pocity, jako je úzkost, nástroji, které odvádějí pozornost od vnitřní prázdnoty nebo marnosti a doprovodných emocí, které se pod touto prázdnotou skrývají.

KAPITOLA DRUHÁ

Dvě strany mince: Jak vidíme lidi závislé na dramatu my – a jak vidí sami sebe

Zhodnocení v předchozí kapitole možná potvrdila, co už jste tušili. Možná vám hlavou problesklo poznání týkající se přítele nebo člena rodiny, nebo náhlé uvědomění, či dokonce potvrzení o vás samých. Mnozí z nás znají někoho, kdo jako by vytvářel dramata, toužil po pozornosti nebo vyvolával problémy tam, kde se zdálo, že žádné nejsou.

Abych získal na člověka závislého na dramatu náhled „zvenčí“, položil jsem malým skupinám lidí tři otázky:

•Znáte někoho, kdo je závislý na dramatu?

•Jak byste člověka závislého na dramatu popsali?

•Jaké to je, být v blízkosti takového člověka, jak na vás působí?

Všichni účastníci odpověděli ano na první otázku – všichni znali někoho závislého na dramatu, obvykle někoho z okruhu svých přátel nebo rodiny, ale někdy i veřejně známé osoby.

Rozbor: vnější pohled na lidi závislé na dramatu

Lidé, s nimiž jsem mluvil, odvyprávěli své příběhy bez váhání. Když jsem poslouchal, zdůraznilo se, co jsem si už myslel a formuloval ohledně společných témat a rysů (některých z nich jsme se dotkli v první kapitole): přehnané reakce na životní události, potřeba být středem pozornosti, zaujetí vlastním příběhem a neustálé krize. Podívejme se podrobněji na to, jak se na chování lidí závislých na dramatu dívají jejich nejbližší.

1.„Jejich svět se zdá strastiplný“: na životní události reagují přehnaně.

Lidé závislí na dramatu všechno nafouknou. Jeden z respondentů poznamenal, že mají sklon k extrémnímu jazyku: „Nikdy od nich neuslyšíte slova jako dobře, v pohodě nebo tak jo,“ říká. Jiný respondent, astrolog, říká, že člověk závislý na dramatu nemůže jen tak říct „není mi dobře“ nebo „jsem nemocný“ – řekne „umírám“. Poznamenává, že „aby se ujistil, že dáváte pozor, předvádí to s dramatickými gesty a mimikou. Jako by byl stále na jevišti.“

Teshin příběh

Tesha lidi závislé na dramatech zná, s jedním z nich žije a zjišťuje, že v zájmu vlastního zdraví se s tímto vztahem musí nějak vyrovnávat. „Jeho řeč si vždycky překládám, ladím ji do klidnějšího režimu. Když mi řekne, že má obrovské bolesti, pomyslím si: Aha, něco ho pobolívá. Když jde o naléhavou událost, pomyslím si, že naléhavá událost pro něj je pro kohokoli jiného prostě mírný problém nebo malá výzva.“ Tesha přiznává, že občas reaguje, i když ví, že problém je přehnaně vyhrocený. Například: „Když si stěžuje, že je mu zoufale špatně, řeknu mu: ‚No, možná bys měl jít na pohotovost.‘ To ho obvykle zastaví, protože ve skutečnosti nechce důsledky svého dramatu vidět, nechce si ho dávat do souvislosti s tím, jak se cítí ostatní.“

Tesha si myslí, že svět, ve kterém žije člověk závislý na dramatu, „vypadá dost bolestně“. Upozorňuje, že „mimořádné události ztrácejí svůj význam, protože drama je chronické, trvalé. Pokud je vše naléhavé, pak není naléhavé nic. A právě to představuje skutečné nebezpečí. Protože jestliže okolí člověka závislého na dramatu přestane brát jeho stížnosti vážně, co se stane, až nastane skutečná naléhavá situace a on bude opravdu potřebovat jet na pohotovost?“

2.„Je to jako být v sektě“: potřebují být středem pozornosti.

Lidé se sklonem k dramatu málokdy zůstávají v pozadí nebo stranou. V případě, že jsou schopni svou touhu být středem pozornosti potlačit, nevydrží to dlouho. Zdá se, že být středem nadneseného dění dodává člověku důležitost nebo význam, což, jak řekl jeden z dotazovaných, „je lepší než být bezvýznamnou částečkou ve vesmíru“.

Belindin příběh

Belinda říká, že její kamarádka, která je zřejmě závislá na dramatu, vždycky všechno podává jako krizi, aby mohla být středem pozornosti. Zdá se, že jí stále něco je, po fyzické stránce: nějaká bolest, zranění, na které se soustředí a často to před ostatními zveličuje, zřejmě proto, aby se na ni stále soustředila pozornost. A naléhavost věcí, které by jiní označili stupněm „3“, její kamarádka považuje za „10“. Belinda se domnívá, že lidé závislí na dramatech jsou nejistí a potřebují hodně pozornosti, kterou získávají děláním scén a přeháněním příběhů, aby působili zajímavěji. Přátelit se s někým takovým je podle ní jako být s ním v sektě – a očekává se, že s ním pokaždé budete souhlasit, abyste se vyhnuli ještě většímu dramatu.

3.„Být v jejich přítomnosti je vyčerpávající“: jsou zaměstnáni svým vlastním příběhem a uvízli v něm.

Stejně jako každá seriálová hvězda potřebuje i člověk závislý na dramatu jednosměrnou interakci s publikem – lidmi, jejichž jedinou úlohou je být svědky dramatu. Tedy kromě těch, od nichž se očekává, že budou hrát i roli tichých spoluúčinkujících. Hvězda celé šou také ráda přiděluje role ostatním hercům. A když herci nepřednesou správné repliky podle nápovědy, nastane problém. Jak ale poznamenal jeden z účastníků, „váš příběh je vůbec nezajímá“, zejména pokud se jich netýká.

Carterův příběh

Carter dokázal snadno určit několik lidí závislých na dramatu: „Některé veřejně známé osobnosti, ale i lidé, které znám. Z okruhu mých známých.“ Carter řekl, že mají „zvýšený smysl pro realitu“, a upozornil, že drama je sebenaplňujícím se proroctvím s vlastní nepřetržitou smyčkou. „Ten koloběh nikdy nekončí, vždy se najde něco nového ke zdramatizování, co se dá hodit do téhle mašiny na drama.“

Carter se domnívá, že člověk závislý na dramatu se „cítí živější, v určitém smyslu hodnotnější“. Být v blízkosti někoho s tímto problémem je však vyčerpávající a je těžké se do toho nenechat vtáhnout. Přemýšlí, jak se „oddělit nebo být oddělený, aniž by jako oddělený vypadal“, a zachovat si přitom zdání přátelství. „Je náročné přijít na to, jak s někým udržet vztah, aniž bych byl součástí jeho dramatu,“ dodává. A přiznává, že někdy je to příliš namáhavé. Nejméně jedno přátelství kvůli tomu ukončil.

4.„Jsou stále na lovu“: žijí v neustálém napětí, krizi nebo chaosu.

Zdá se, že lidé závislí na dramatu jsou neustále v krizi, i když mnoho lidí má za to, že krize si vytvářejí především sami a přehánějí je. Některé postřehy respondentů:

•„V jejich životě je neustále něco špatně a zdá se, že málokdy jsou schopni se na věci dívat jinak nebo je vidět v pozitivním světle.“

•„Je to sebenaplňující se proroctví.“

•„Stále zaneprázdněný, stále přetížený,“ a pak si „stěžuje na neslučitelné požadavky“.

•„Drama je jako kutálet se z kopce, nabírat rychlost a nedokázat zastavit ani zpomalit nebo snížit intenzitu – jsou neustále poháněni příběhy, které vyprávějí, extrémností svých myšlenek (zejména negativních) a velikostí svých pocitů. To, jestli se dolů vrhli, nebo spadli, je méně podstatné než to, že jakmile se kutálejí z kopce dramatu, je to prostě nezastavitelné.“

Snad nejčastějším uváděným tématem je, že je hrozné být vtažen do bouře člověka závislého na dramatu a že může být obtížné se do jejího strůjce vcítit. Dotazovaní si uvědomovali, že chaos v životě člověka závislého na dramatu je pro něj, který jím trpí, skutečný, ale soucítit s ním je obtížné, protože emocionální zátěž je čím dál větší.

Zackův příběh

Stigma

Pokud se někoho zeptáte na nějakého člověka závislého na dramatu, můžete se dočkat reakcí na škále od útrpného pohledu až po naprosté znechucení. Tyto reakce jsou obvykle bleskové a velmi niterné. Lidé možná přesně nevědí, o co jde nebo co u člověka závislost na dramatu způsobuje, vědí ale, jaké z toho oni mají pocity, a to obecně nijak pozitivní.

Má práce se zaměřuje na odstraňování stigmatu prostřednictvím definování, zprůhledňování a objasňování naší osobní závislosti na dramatu a jejího celkového rozsahu.

Druhá strana mince: jaké to je, být závislý na dramatu

Melissa: Neschopná přestat prožívat traumatickou minulost

Helen: Ovládnutí prostoru jako způsob zvládání

Rafe: Když se vypjatost promění v hněv

Co si z toho odnést

Table of Contents

Poznámka autora

Předmluva

I Co je závislost na dramatu?

1 Lovec bouří, tvůrce bouří: Jak rozpoznat člověka závislého na dramatu

2 Dvě strany mince: Jak vidíme lidi závislé na dramatu my – a jak vidí sami sebe