ROBERT MAZUR

PODRAZ

Pravdivý příběh o mém střetu se smrtí ve světě narkotik a praní špinavých peněz

Copyright © 2022 by KYC Solutions, Inc.

This edition is published by arrangement with Sterling Lord

Literistic, Inc. and Andrew Nurnberg Associates Prague

Translation © Tomáš Bíla, 2024

Original English title: THE BETRAYAL:

THE TRUE STORY OF MY BRUSH WITH DEATH

IN THE WORLD OF NARCOS AND LAUNDERERS

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2024

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-625-7 (ePub)

ISBN 978-80-7593-626-4 (mobi)

Na památku více než dvaadvaceti tisíc mužů a žen zákona, kteří při výkonu služby přinesli nejvyšší oběť a jsou uctěni na mramorových deskách Národního památníku policistů ve Washingtonu, D.C.

ZDROJOVÉ MATERIÁLY

Události popisované v této knize se skutečně staly. Jména některých postav byla z důvodu ochrany jejich totožnosti změněna. Během psaní této knihy mi mnoho osob, o nichž se v ní píše, dalo souhlas k rozhovorům a v některých případech byly rozhovory nahrány. Na základě mnoha žádostí podle zákona o svobodném přístupu k informacím a dalších právních postupů jsem získal kopie přepisů tajných schůzek, nahrávek a zpráv souvisejících s tímto příběhem. Většinu rozhovorů cituji doslovně, ale v případech, kdy rozhovor v přepisu odbíhal od tématu nebo jsem přepis neměl k dispozici, jsem využil umělecké licence a přetvořil dialogy podle svých vzpomínek, zmínek ve spisech, vzpomínek osob, s nimiž jsem vedl rozhovory, a svých zkušeností odborníka na praní špinavých peněz a obchod s narkotiky.

POSTAVY

Zde uvádím protagonisty celého příběhu. Úplný seznam osob je uveden na konci knihy.

Emir Abreu: zvláštní agent americké celní správy, parťák Roberta Mazura v tajné operaci americké celní správy známé jako Operace C-Chase.

Dominik: italsko-americký informátor, který pracoval v utajení se zvláštním agentem DEA Robertem Mazurem.

Juaquin „Quino“ Gonzalez: důstojník DEA přidělený k práci v utajení se zvláštním agentem DEA Robertem Mazurem.

Jorge Krupnik: bývalý blízký spolupracovník generála Manuela Noriegy a významný panamský podnikatel zapletený do praní špinavých peněz z drog.

Rinaldo Laguna: panamský advokát, který Roberta Mazura seznámil s lidmi, kteří perou peníze, když působil v utajení jako Robert Baldasare.

Luis Fernando Latorre: odborník na praní peněz a překupník drog kartelu Cali.

Elvin „Al“ Melendez: důstojník DEA, který pracoval v utajení s Robertem Mazurem.

Steven Richards: důvěrník DEA, který pracoval v Avid Investment Group, tajné firmě Roberta Mazura v Sarasotě na Floridě.

Pedro Rodríguez-Castro: odborník na praní peněz, obchodník s drogami z Bogoty, který spolupracoval s kartelem Cali. Partner Luise Latorreho.

Gilberto Rodríguez-Orejuela: šéf (se svým bratrem Miguelem) drogového kartelu Cali.

Miguel Rodríguez-Orejuela: šéf (se svým bratrem Gilbertem) drogového kartelu Cali.

Antonio Ruiz: krycí totožnost důstojníka DEA Juaquina „Quina“ Gonzaleze při práci v utajení se zvláštním agentem DEA Robertem Mazurem.

Jorge Sanz ml.: odborník na praní peněz, spolupracovník kartelu Cali. Syn Jorgeho Sanze staršího.

Jorge Sanz st.: kapitán nákladní lodi, který pašuje kokain a hotovost pro kartel Cali.

Gilbert Straub: vysoce postavený spolupracovník Roberta Vesca a uprchlík z USA, který uprchl do Panamy, odkud poskytoval služby v oblasti praní špinavých peněz.

Edith Uribeová: odbornice na praní peněz a pašeračka drog operující v New Yorku a Tampě.

Harry Uribe: odborník na praní peněz usazený v Tampě.

Předmluva

SETKÁNÍ SE SMRTÍ

Panamá, Panama | 24. září 1993

Z hor kolem města se přihnal studený déšť a zchladil rozpálené panamské ulice. Robert Baldasare, doprovázen jedním ze svých bodyguardů, zamířil mlžným oparem do kanceláře společnosti Chartered Management Group. Baldasare měl za úkol setkat se s Luisem Latorrem – přítelem, který pral peníze pro vůdce kartelu Cali. Latorreho důvěru si Baldasare získal o necelé dva roky dříve, a sice na schůzce v apartmá hotelu Doral Beach, v jejímž průběhu si oba muži vzájemně odhalili podstatu svého podnikání. Prostřednictvím neproniknutelného labyrintu dovozních a vývozních transakcí, které procházely rukama desítek zkorumpovaných bankéřů, řídil Latorre svůj tým, díky němuž se přesun drogových příjmů kartelu do Kolumbie jevil jako nevinná repatriace příjmů z vývozu stovek krycích společností.

Po letech námluv s kolumbijskou a panamskou mafií se Baldasaremu podařilo je přesvědčit, že je jedním z nich, mazaným profesionálem přiživujícím se na výnosech drogového světa. V Panamě sdílel kancelář s Gilbertem Straubem, známým americkým uprchlíkem, který se svým blízkým přítelem Robertem Vescem ukradl nic netušícím Američanům stovky milionů. Straub sice ze Spojených států prchl do Panamy, ale vzal si s sebou své kontakty na mafiánskou smetánku, drogové dealery, sponzory politiků, a dokonce i důstojníky ruské KGB.

Baldasare řídil finanční společnost s pobočkami na Floridě a v Panamě, což bylo dokonalé krytí pro přesuny špinavých peněz jeho kolumbijských klientů, a celá armáda panamských „profesionálů“ se předháněla v tom, kdo mu pomůže vytvořit krytí pro přesuny výdělků z prodeje kokainu.

Zatímco Baldasare čekal ve své honosné kanceláři, k letišti Punta Paitilla v centru Panamy mířila dvoumotorová Cessna 421C Golden Eagle. Když prolétala nad pobřežními ostrůvky porostlými bujnou zelení, na obzoru se objevily desítky nákladních lodí čekajících na cestu průplavem. Latorre zhluboka potáhl z marlborky a zahleděl se přes ciferníky na mrakodrapy města sevřeného mezi horami a džunglí. Stroj rozechvěly turbulence z nedaleké bouřky a na podlahu kokpitu spadl popel z Latorreho cigarety. Pevně svíral řídicí páku a tvář se mu kroutila bolestí z oteklých kloubů – tělo mu stále více pustošil lupus. Nebýt speciálních léků, které měl k dispozici pouze v Kolumbii, byl by už nemoci dočista podlehl.

Přistávací dráha se nacházela jen kousek od centra města. Latorre se snesl k zemi a ukázkově přistál. Když se cessna přiblížila k hangáru, oddechl si. „Tamhle jsou Raul a Santiago, vypneme motory.“ Pak na strážného, který stál poblíž letadla, zakřičel: „Doplňte palivo. Za dvě hodiny, ani o minutu později, vyrážíme zpátky do Bogoty.“

Latorre a jeho kopilot nastoupili do SUV ke dvěma místním, kteří už na ně čekali. V kufru se volně povaloval arzenál útočných zbraní. Když SUV přejíždělo řadu výmolů, pažby samopalů o sebe klapaly. Latorre si všiml, že mezi nimi je i model AK-47 s bubnovým zásobníkem na 75 nábojů, který dokáže během pár vteřin rozpárat hned několik mužů. Hlavně samopalů Mac-10 Ingram ráže 9 mm byly zakalené od intenzivního používání. Skládací pažby, dvoustupňové tlumiče a zásobníky na 32 nábojů z nich dělaly dokonalé, tiché a kompaktní nástroje na zabíjení.

Latorre za jízdy mlčel a chladnýma očima hleděl z okna. Jeho lidé si vyměnili rychlé udivené pohledy. Když se SUV hnalo ulicemi, ani řidič si nemohl pomoct a každých pár vteřin se díval do zpětného zrcátka, jestli se Latorre aspoň pohne. Zaparkovali blok od Baldasareho kanceláře. Řidič už to nevydržel. „Luisi? Luisi, jsme tady.“

Latorre k němu pomalu otočil hlavu. Chladným, monotónním hlasem a s klidem, který naznačoval, že tohle už párkrát dělal, řekl. „Pánové, mám pro každého z vás fotku. Tohle je Baldasare. Jeho kancelář je v šestém patře, apartmá 6B. Jestli se poté, co vstoupím do budovy, nevrátím do pětatřiceti minut, musíte tam vtrhnout a dostat mě ven. Jestli to nestihnu, znamená to, že nás zradil. A jestliže si pro mě budete muset přijít, zlikvidujte Baldasareho a všechny ostatní v té kanceláři. A než někdo najde těla, musíme být zase ve vzduchu.“

Latorre vystoupil z klimatizovaného SUV a do tváře mu dýchlo panamské vedro. Jak se blížil k budově, klid ho opouštěl a jeho ocelově šedé oči se ostražitě rozhlížely kolem. Když stanul před apartmá 6B, zhluboka se nadechl a s opatrností policejního pyrotechnika stiskl kliku. Přestože se mu hlavou honily paranoidní obavy, přinutil se k úsměvu a představil se recepční.

Sekretářka otevřela dveře Baldasareho kanceláře. „Přišel za vámi pan Latorre.“

Baldasare se usmál. „Uveďte ho dovnitř.“

Latorre byl bledý jako stěna. Očima si přeměřil Baldasareho bodyguarda, který ve Státech fungoval jako manažer výběru hotovosti pro kartel, a povšiml si jeho culíku a blýskavých zlatých šperků. Na rozdíl od šéfů, jako byl Latorre, neměl bodyguard oblek ani kravatu – jasné porušení protokolu kartelu. Baldasare cítil Latorreho znepokojení, ale nemohl to dát najevo. Tím by Latorreho ostražitost jedině posílil.

„Vítej v Panamě, Luisi. Dovol, abych ti představil Alberta, mého člověka, který pro mě dělá všechno, co dřív dělal Antonio Ruiz.“ Dokonce i Baldasare znervózněl, když viděl, jak je Latorre napjatý: Mobilní telefon svíral tak pevně, až mu zbělaly klouby, oči mu těkaly na všechny strany a dýchal ztěžka a rychle. Když se usadil v křesle, na čele mu – navzdory hučící klimatizaci – vyskákaly drobné krůpěje potu. Baldasare se ho snažil uklidnit. „Můžu ti nabídnout vodu, Luisi? Nebo na rozjezd třeba Bloody Mary?“

Latorre jeho úsměv neopětoval, jen stroze odmítl a podíval se na hodinky.

„Luisi, mám v USA tři miliony dolarů, které potřebuji převést na kolumbijská pesos. Můžeš je prohnat svým systémem a doručit mému klientovi v Kolumbii? Potřebuji dobrou sazbu.“

„Bobe, než spolu znovu začneme obchodovat, musím něco vědět.“ Latorreho pohled se jako šíp zabodl do Baldasareho očí. Ticho bylo ohlušující. „Potřebuju vědět, jestli ti můžu bezmezně důvěřovat, protože jestli se v našem obchodě stane ještě nějaká chyba, už nedostanu další šanci něco vysvětlovat. Jak víš, v minulosti se staly chyby, jejichž příčina nebyla nikdy objasněna. Další chyba už mi neprojde.“

Baldasare byl stejně soustředěný jako Latorre. „Ujišťuji tě, Luisi, že na mé strany žádné chyby nebudou. Vím, co by mi to přineslo. Ale jestli máš nějaké pochybnosti, navrhuji, abychom prostě zůstali přáteli a neriskovali další společné akce.“

Po těch slovech jako by Latorre konečně roztál; jeho napjatý výraz se pomalu změnil v široký úsměv. Zasmál se a prohlásil: „Dobře, jdeme na to. Todo está bien [Všechno je v pořádku].“ Ale i poté neustále kontroloval hodinky. Teď už bylo špatně něco jiného.

Baldasare to cítil. „Luisi, pořádám v Sarasotě večeři, tak pro padesát důležitých přátel. Byl bych rád, kdybys taky dorazil, abych tě mohl seznámit s lidmi z mého týmu. Uhradím ti všechny náklady.“

„Děkuju,“ řekl a lehce rozechvělýma rukama přijal lesklou brožuru. „Rád přijedu, jestli to půjde. Mám teď hodně práce.“

Na ulici pod nimi čekali zabijáci se svými smrtícími stroji strnule jako sochy. Ani se nepohnuli, aby k autu se silně zatemněnými skly nepřitahovali zbytečné pohledy. Řidič zašeptal: „Až budeme u dveří kanceláře, nasaďte si lyžařské masky a vrazíme dovnitř. Ještě se naposledy podívejte na Baldasareho fotku. Já ho sejmu. Vy se postaráte o všechny ostatní, kteří tam s Luisem budou. Jdeme.“

Když vystupovali z auta, propocené košile typu guayabera se jim potem lepily na záda. Dvojice, která si ve vstupní hale tiše povídala, se na ně podezíravě zahleděla, jako by vytušila, že to není jen dobře vyzbrojená ochranka, která v té době byla v Panamě běžná. Rychle se vzdálili a zabijáci se přesunuli k výtahu. Když se dveře výtahu rozestoupily, málem se srazili s Latorrem, který z něj vystupoval. Proklouzl mezi nimi a hlesl: „Odchod. Vyřešeno.“

Rychle se vrátili do SUV. Zabijáci odhodili zbraně za zadní sedadlo a nastoupili. O vteřinu později se vozidlo odlepilo od chodníku a vyrazilo směrem k letišti Punta Paitilla. Baldasare to tehdy ještě nevěděl, ale kdyby jeho schůzka s Latorrem trvala o pár minut déle, ti muži by vtrhli do jeho kanceláře a ustřelili mu hlavu.

Když se blížili k letadlu, řekl Latorre svým mužům: „Ten hajzl Baldasare je agent DEA. Vím to, ale nedokážu říct proč. Až se s ním příště setkáme, bude to jeho poslední den na tomhle světě.“

Latorre měl pravdu. Robert Baldasare jsem totiž byl já – Robert Mazur, tajný agent DEA. Ale jak to věděl? Abych na to přišel, musel jsem si znovu projít každý svůj krok za posledních pět let. V tomhle období jsem totiž ukončil svůj předchozí úkol – pod jménem Robert Musella jsem pral špinavé peníze pro Pabla Escobara – a znovu se zrodil jako Robert Baldasare, který si vysloužil právo poskytovat stejnou službu Escobarovým úhlavním nepřátelům z kartelu Cali.

A všechno to začalo sklenkou koňaku.

1

NOVÝ ŽIVOT

červen–říjen 1991

První den jsem do nové práce přišel o něco dřív, oblečený ve svém nejlepším obleku a kravatě. Bilo do očí, že jsem tam nový, ale svět, ve kterém jsem se pohyboval, pro mě tak docela nový nebyl. Jako federální agent jsem pracoval už dvacet let a prošel jsem dvěma jinými agenturami, ale tohle byl můj první den jako zvláštní agent Úřadu pro potírání drog (DEA). Myslel jsem si, že mě moje pověst bude předcházet a že tu na mě bude čekat slavnostní uvítání, ale to ani náhodou. V očích kolegů z DEA jsem byl nováček.

„Kdo že jste?“ zeptali se mě zpoza neprůstřelného skla na recepci.

„Jsem Bob Mazur. Hlásím se do služby.“

„Posaďte se.“ Po chvilce se recepční vrátila. „Aha, dobře. Vy jste ten chlápek z celního. Přišel jste o něco dřív než většina našich zaměstnanců. Obvykle se to tu rozjíždí až někdy po půl desáté. Až přijde šéf, dáme vám vědět.“ Ta hodina se vlekla pomaleji než kterákoli předtím v mém životě.

Tohle jsem nečekal a docela mě to otrávilo. Těšil jsem se, že udělám tlustou čáru za vyčerpávající epizodou svého života na celní správě. Měl jsem za sebou dva roky v utajení jako Bob Musella, který pral špinavé peníze pro Medellínský kartel. A další dva roky jsem strávil jako svědek v soudních síních rozesetých po světě, kde mě na každém kroku doprovázela policejní zásahovka. Ostatní svědci vypovídali, že po mně jdou nájemní vrazi s úkolem sejmout mě dřív, než stačím odhalit tajemství o nejdůležitějších mužích Pabla Escobara.

A říkali pravdu. Kromě toho mi vedení celní správy nemohlo přijít na jméno, protože jsem upozornil na nevysvětlitelnou snahu některých kolegů celou operaci zmařit. Byl jsem naštvaný, že začali omezovat zdroje a personál, protože některé linie vyšetřování směřující proti velmi vlivným lidem kvůli tomu uvízly ve slepé uličce.

Jakmile se kanceláře DEA zaplnily, zavedli mě mezi nové kolegy, abych se představil. Bylo tam živo. Chystala se velká akce.

„Takže kdy dostanu průkaz, výstroj a zbraně?“

Odpověď: „Až dokončíš čtyřměsíční výcvik v Quanticu. Do té doby nejsi nic. Pokud neprojdeš, budeš propuštěn.“

„Opravdu? Takže mám zatím dělat u kopírky, nebo budu ostatním běhat pro kafe?“

Mike Powers, šéf celé kanceláře a veterán z námořní pěchoty a CIA, byl v agentuře legendou. Byl proslulý svou odvahou, schopnostmi a neutuchající touhou dosáhnout svého; byl to nesmlouvavý muž, pevně odhodlaný zajistit, aby jeho tým měl všechno potřebné k vyřešení velkých případů. Získal si respekt všech skutečných vedoucích pracovníků agentury. Ti, kteří sami nedokázali efektivně vést, měli jen dvě možnosti – buď mu jít z cesty, nebo čekat, až je převálcuje. Pro Mikea Powerse byl jakýkoli neúspěch nepřijatelný.

Naštěstí se od první chvíle snažil, abych se tam cítil jako doma. „Poslyšte, Mazure, dnes večer nás čeká důležitá operace a já udělám výjimku,“ řekl a hodil mi revolver Magnum ráže .357. „V jednu přijďte na brífink. Víte, nabídli jsme vám tady místo, protože chceme,  abyste se pustil do další dlouhodobé operace v utajení. Neposerte to na Akademii a budete moct dělat něco většího a lepšího, než jste dělal na celním.“

Na brífinku už bylo jasné, že jde o vážnou věc. Agent DEA v utajení zorganizoval dodávku 350 kilogramů kokainu. Předání se mělo zúčastnit půl tuctu dealerů a podle směrnic DEA jsme na ně měli jít v přesile nejméně čtyři na jednoho. Já jsem byl v týmu nováček. Agenti DEA ve spolupráci s místními policisty prováděli podobné zátahy několikrát do měsíce, ale já zatím neměl ani průkaz, natožpak neprůstřelnou vestu nebo zásahovou bundu, aby ostatní poznali, že patřím k těm na správné straně. Měl jsem jen pistoli. A co hůř, někteří členové zásahovky na brífinku nebyli, takže během akce ani nebudou vědět, že jsem jedním z nich.

Když jsme dorazili na místo zátahu, přidělili mě k začínajícímu policistovi z Tampy a naše místo na hlídce (sledovali jsme z auta, kdy dá agent v utajení signál k akci) znamenalo rozdíl mezi životem a smrtí našeho člověka. Signál jsme předali celému týmu a během několika vteřin se na každé myslitelné únikové trase objevila policejní auta a blikající konstelace červených a modrých světel. O vteřinu později se rozezněl křik. „Policie, lehni si na zem, nebo tě kurva zabiju. Na zem, na zem! Lehni si na zem, nebo je po tobě!“

Při prohlídce aut dealerů jsme našli celý zbrojní arzenál. Přijeli zabíjet. S jedním dalším agentem jsme zatkli kupce, podnikavce s restaurací a zastavárnou, které mu přestaly vynášet. Rozhodl se, že nakoupí hromadu drog, aby se dostal z potíží.

Na štěrkem vysypaném parkovišti jsme ho složili na zem, nasadili mu želízka a pak ho strčili na zadní sedadlo našeho auta. Cítil jsem, jak mu pod tričkem s nápisem „Grateful Dead“ buší srdce. Byl zbrocený potem a obličej měl pokrytý prachem, škrábanci a krví, což byly pozůstatky toho, jak jsme se ho snažili zpacifikovat. Pak se vozem rozlil nezaměnitelný zápach, společně s charakteristickým zvukem: Pomočil se a klepal se u toho, jako by dostal zásah taserem. Oči měl jako talíře a nemohl mluvit. Byl v šoku.

V tom památném okamžiku jsem zjistil, jak zní verze práv a povinností, jak je zadrženým recitují agenti DEA. Místo „máte právo nevypovídat“ mu jeden z mých nových kolegů řekl: „Něco ti povím. Dostaneš právníka, který ti poradí, abys nic neříkal, protože chce tvoje peníze. Ale taky s náma můžeš rovnou spolupracovat a my ti pomůžeme. Rozhodni se sám, kamaráde. Můžeme být tví noví kamarádi, nebo ti můžeme znepříjemnit život víc, než si vůbec dokážeš představit. Bez naší pomoci se z tebe stane holka pro všechno v cele, které budeš příštích dvacet let říkat domov.“

Tomu chlapovi trvalo asi pět vteřin, než si to promyslel. „Tak dobře! Udělám pro vás všechno, co bude v mých silách, ale pomůžete mi.“

Můj partner mu na to řekl: „Podívej, jediný, co ti můžu zaručit, je, že pokud se kdykoli začneš cukat, jsi v háji.“

Jako jediný jsem měl tužku a papír (to ten můj puntičkářský přístup k policejní práci), a tak jsem mu přečetl jeho práva a sepsal jeho přiznání. Potom už nemohl obrátit.

Po téhle akci jsem se seznámil s Juaquinem „Quinem“ Gonzalezem, mladým tajným agentem, který s pomocí informátora v Kolumbii tuto operaci připravil. Quino byl důstojník DEA, detektiv, kterého nám zapůjčilo policejní oddělení v Tampě. Ve svých jednatřiceti letech už byl pro vedení DEA něco jako superhvězda. Ačkoli byl Portoričan, dealeři si ho často pletli s Kolumbijcem. Měl několik kolumbijských informátorů z Medellínu, vesměs členů rodiny Uribeových, kteří mu vysvětlili, jak to ve světě drog chodí. Jeho hlavním mentorem byl Mario Uribe, jenž mnohokrát stanul před soudem za těžké ublížení na zdraví, únos, nelegální držení zbraně a pokus o vraždu. Uribe a jeho sourozenci věděli o světě drog všechno; někteří je považovali za největší dealery v oblasti Tampa Bay.

Quino měl ten správný vzhled: Byl vysoký, štíhlý, měl tmavé vlasy a olivovou pleť, nosil luxusní hodinky značky Rado a oblečení, které odpovídalo jeho roli. Navíc jeho slovní zásoba zahrnovala slova i přízvuk charakteristické pro Paisu, člověka z oblasti Antioquia v Kolumbii. Někteří považovali jeho nadřazené vystupování za obranný mechanismus člověka, který na svou práci sotva stačí, ale já to tak neviděl. Quino byl jedním z mála hispánských policajtů ve městě, jehož policejní sbor historicky nebyl zrovna inkluzivní. Měl jsem pocit, že se cítí nedoceněný, zneuznaný. Když se procházel po místě zásahu, jako by si užíval pocit vítězství – kohout na dvoře plném slepic, kterým šéfuje. Spousta řadových policistů z něj měla pocit, že je na protidrogovém za hvězdu, tam ale kolovaly fámy svědčící o opaku. Byl jsem z toho zmatený.

O týden později, v pět hodin ráno, jsem se ke svým novým kolegům přidal na další zátah. Tentokrát už jsem si dokázal sehnat bundu s nápisem, aby bylo na první pohled vidět, v jakém jsem týmu. Narazili jsme na zákeřnou skupinu, která v Bradentonu na Floridě vyráběla crack. Poté, co jsme zajistili dům a půltucet parchantů, kteří si udělali živobytí z ničení životů ostatních, jsme při prohlídce objevili „nádobíčko“, jež se v téhle branži až tak často nevídá – dvouhlavňový kulomet Gatling, který dokázal vystřelit tisíc ran za minutu, samopaly Mac-10 s tlumiči, upilované brokovnice, samopal AK-47 a odstřelovačskou pušku.

Ještě ten den byly zabavené drogy, hotovost a zbraně vystaveny pro novináře. Naivní mladý reportér udělal tu chybu, že mi položil hloupou otázku: „Jak víte, že ty zbraně byly určené k páchání trestné činnosti?“ Ukázal na tlumič. „Co je tohle?“

Nemohl jsem odolat. „No, ten tlumič je na lov jelenů, aby se ostatní jeleni nepolekali, když první padne.“ Nejsem si jistý, jestli můj sarkasmus zaregistroval. Ani nemrkl.

Jako všichni budoucí agenti DEA, kteří byli přijati, ale ještě neprošli Akademií, jsem nedostával zaplaceno za přesčasy. Platili mě za osm hodin denně a v práci jsem jich obvykle trávil dvanáct, ale bylo mi to jedno. Byl jsem teď v první linii války, která na Ameriku dotírala z mnoha stran, a dělal jsem přesně to, co jsem chtěl dělat po zbytek své kariéry. Neexistovalo místo, kde bych byl raději.

V přestávkách mezi zátahy jsem si začal budovat novou falešnou identitu, kterou bych mohl použít k tomu, abych začal prát špinavé peníze pro vůdce kolumbijského kartelu Cali, cíle naší budoucí operace v utajení. Než jsem se o něco takového mohl pokusit, musel jsem vytvořit imaginárního, ale dohledatelného podnikatele a jeho firmy. Měl jsem několik velmi blízkých a spolehlivých přátel, kteří pracovali na finančních trzích, a jeden z nich měl hypoteční firmu a pojišťovnu, které byly v předchozích letech aktivní, ale tou dobou už existovaly jen na papíře. Ideální podniky ke koupi a oživení. Měly svou historii.

Dva další kontakty byli vedoucí pracovníci mezinárodních bank. Dokázali vytvořit dokumentaci a mohli dosvědčit, že jsem léta pracoval jako jejich osobní finanční poradce. Využil jsem i pomoci svého dobrého přítele Billa Kinga, bývalého státního zástupce a nyní advokáta ve velké advokátní kanceláři. Přihrál mi jednoho ze svých kolegů, který sehrál roli mého advokáta a vypracoval příslušné dokumenty pro mé akvizice.

Tam, kde jsem si neuměl poradit jinak, jsem se musel spolehnout na pracovníky ústředí, kteří měli přístup na ministerstvo zahraničí a další úřady a dokázali mi zajistit pas, řidičák, kartu sociálního zabezpečení a další průkazy totožnosti. Instinkt mi velel, abych se na ústředí moc nespoléhal, ale vzhledem k rychlosti, s jakou jsem svou krycí totožnost měl dát dohromady, jsem s některými dokumenty zkrátka neměl na výběr.

Dále jsem využil své kontakty v místních finančních institucích, kde mi otevřeli osobní a podnikatelské účty, zařídili úvěry a vydali kreditní karty.

Ale ještě dříve, než jsem se s prosbou o pomoc obrátil na své známé, jsem potřeboval jméno. Kým budu? Byl čas na další procházku po hřbitově na Staten Islandu, kde je plno hrobů italských Američanů. Tohle jsem v průběhu let dělal už několikrát a přesně jsem věděl, co hledám. A taky jsem to našel: Robert Baldasare. Narodil se devět měsíců přede mnou a zemřel jako malé dítě. Začátek bychom měli.

Do nástupu na Akademii v Quanticu zbývalo jen pár týdnů, a protože jsem věděl, že vládě všechno trvá dvakrát déle, než by mělo, vyplnil jsem všechny formuláře na vydání pasu, řidičáku a karty sociálního zabezpečení. Potřeboval jsem, aby mi všechny dokumenty vystavili, než se vrátím, abych budování mýtu o Robertu Baldasarem mohl dokončit.

Před odjezdem jsem se ještě spojil s Emirem Abreuem, bývalým kolegou z celní správy. Během Operace C-Chase, naší předchozí akce v utajení, jsme společně procestovali svět. Abreu by se dal popsat dvěma slovy: čestný a talentovaný. Na rozdíl od spousty dalších tajných agentů dokázal upozadit své ego pro dobro týmu. Zatímco já hrál „důležitého“ Roberta Musellu, Abreu se stal spolehlivým pomocníkem, který řídil pouliční operace naší organizace. Robert Musella by se bez Abreuovy podpory nikdy nedostal ani na první metu. Federální tajné agenty s jeho osobní integritou a schopnostmi byste spočítali na prstech jedné ruky. „Jak se vede, brácho?“

„Jde to, Bobe. Už zase dělám v utajení. Nabízím v Tampě peněžní služby pro kolumbijskou komunitu. Jde nám o klenotnictví jedné rodiny, o které jsme přesvědčeni, že prodávají drogy. Rodina Uribeových. Jsou jeden lepší než druhý, zejména prostřední bratr Mario.“

Abreu se v rámci své krycí totožnosti etabloval a získal si důvěru latinskoamerické komunity. Převáděl peníze pro některé překupníky kartelu Cali z New Yorku a Miami, ale když si nakonec postěžoval, co mu na téhle operaci v utajení schází, zahřálo mě to u srdce. „Škoda že jsi dal celní správě košem, Bobe. Mohli jsme to tady rozehrát spolu. Jak se žije u DEA?“

„Je to lepší než sedět na celním s terčem na zádech. Nikdy by mě nepustili zpátky do terénu. Sám jsi to viděl. Když ta naše operace skončila, začali mi dávat jen podřadnou práci v kanceláři, dokonce mě poslali, abych šéfové zavezl auto do myčky a potom z letiště k ní domů. Bylo jen otázkou času, kdy mě přeloží do Pembiny [Severní Dakota]. Příští týden odjíždím do Quantica. Prý to tam je podobné jako ve výcvikovém táboře na vojně, ale tam jsem byl už pěkně dávno. Jakmile se vrátím, mám jít do utajení. Měl bych mít kanceláře na Floridě a v Panamě. Zůstaneme v kontaktu, brácho.“

Než jsem se vydal na Akademii, bylo načase rozloučit se s Evelyn a dětmi. Už zase. Bez ohledu na to, kolikrát už jsme to během mé kariéry dělali, nikdy to nebylo o nic snazší. Scottovi bylo sedmnáct a bylo na něm, aby převzal roli pána domu. Měl řidičák, takže už mohl sám vozit Andreu, které teď bylo čtrnáct, na gymnastické tréninky a soutěže. Oba sportovali na státní úrovni, takže je čekalo hodně cestování. Ev se jako učitelka a poradkyně stále věnovala prvňáčkům.

Když jsem ji objímal, zašeptala na rozloučenou: „Já vím, že právě tohle chceš dělat. Vždycky jsem se snažila nepřekážet ti v kariéře, kterou sis vybral. Od střední školy jsme společně čelili všemu, co nás potkalo. Vím, jak moc o to stojíš. Nadšená z toho nejsem, ale jak zpívá Richard Marx, budu na tebe čekat.“

Během letu z Tampy do Washingtonu jsem na ni pořád myslel a v duchu slyšel začátek Marxovy písně. „Oceány od sebe, den za dnem, a já pomalu přicházím o rozum.“ Jako by zpíval o tom, jak se pro mě moje žena obětovala. Ani ne tak dávno to vypadalo, že práce, kterou jsem si vybral, nakonec naše manželství zničí, ale teď jsme byli silnější než kdy dřív. Něco podobného si prožilo mnoho manželek policistů, ale pochybuji, že by to některá z nich snášela s větší grácií, láskou a ohleduplností než Ev. Nebýt jí, byl bych dnes velmi osamělý muž. Nejenže nás udržela pohromadě, ale zároveň vychovala dvě krásné děti a dosáhla uznání jako vynikající pedagog.

Tvrdé přistání na Reaganově mezinárodním letišti mě vrátilo do reality. Pak mě čekala čtyřicetiminutová cesta taxíkem na Akademii DEA na základně námořní pěchoty v Quanticu. Když jsem vláčel kufry k hlavní budově, proklusala kolem mě skupinka budoucích agentů DEA v černých uniformách. Neusmáli se, neprohodili ani slovo. Ztělesněná disciplína. Vzpomněl jsem si na Fort Leonard Wood, kde jsem absolvoval základní vojenský výcvik.

Uvnitř budovy jako bych ale našel jiný svět. Anebo spíš jako by pod tamní střechou existovaly dva paralelní světy. Ze stážistů DEA i na chodbách vyzařovala vojenská disciplína, ale kromě nich tu chodili další mladí muži a ženy, tentokrát v modrých košilích s límečkem a béžových maskáčích. Většina z nich nosila vyhrnuté límce, což byl vzhled oblíbený mezi studenty drahých přípravek. Říct, že ve srovnání s rekruty DEA působili ležérním dojmem, by bylo ještě daleko od pravdy. Brzy jsem zjistil, že akademie DEA a FBI sdílejí stejné budovy. „Febíci“, jak jsme jim říkali, se nosili jako členové nějakého výjimečného studentského spolku, zatímco rekruti DEA byli každým coulem vojáci.

Van Quarles, koordinátor skupiny, do které jsem byl zařazen, byl tvrdý chlap, ale na každém z jeho „agentů záklaďáků“ mu upřímně záleželo. Neměli jsme právo dělat nic jiného než to, co jsme dostali rozkazem, a to přesně ve chvíli, kdy nám to nakázali. Abychom si to dobře zapamatovali, řvali nám koordinátoři do tváře ze vzdálenosti několika centimetrů. Po nějaké době jsme pochopili, že pro svůj přísný přístup k výcviku mají dobré důvody. Jejich cílem bylo vtlouct každému účastníkovi výcviku do hlavy skutečnost, že až Akademii opustíme, staneme se členy týmů, které často hledí do očí smrti. Chtěli v nás vypěstovat jakýsi šestý smysl pro přežití, abychom se na konci každé operace ve zdraví vrátili domů k rodinám. Všechno bylo postaveno tak, abychom si uvědomili, že musíme bojovat, abychom přežili a pomohli přežít i našim kolegům. Stali jsme se součástí speciální jednotky odhodlané a připravené udělat všechno pro to, aby o nikoho nepřišla.

Jak bylo v základním výcviku DEA zvykem, měli jsme si mezi sebou zvolit zástupce, který by fungoval jako prostředník mezi členy skupiny, koordinátorem a poradci. Mí kolegové si zvolili mě, což byla pocta, kterou jsem bral stejně vážně jako otec, který má mluvit za své děti. Přestože jsem nechtěl nic jiného než být jedním z nich, někteří byli téměř o dvacet let mladší než já, spíš ve věku mého syna.

Ubytování bylo velice strohé: po dvou v malých pokojích a pro každé dva pokojíky společná koupelna. Každý den jsme vstávali v půl šesté a výcvik většinou začínal ve čtvrt na osm. Nastupovali jsme na něj ve stejnokroji složeném z vojenských bot, černých plátěných kalhot, šedého svetru s límečkem a černým nápisem „DEA“ na prsou a černé čepice s šedým „DEA“ nad kšiltem. Netřeba dodávat, že si nikdo nevyhrnoval límec. Kdyby tak učinil, nejspíš by celý den dělal kliky. Kamkoli jsme přecházeli, museli jsme klusat, a naši poradci nám jako na vojně udávali tempo.

Dopoledne jsme obvykle trávili v tělocvičně nebo na střelnici. Denní trénink obvykle zahrnoval tisíc sedů-lehů, pět set kliků, běh na deset kilometrů a devadesát minut nácviku boje zblízka. Kliky se v tělocvičně rozdávaly tempem pětadvacet kliků každých pět minut, ale poslední série se vždycky dělala tak dlouho, dokud jsme nezkolabovali. Během prvních pěti týdnů jsme na venkovní střelnici vystříleli deset tisíc nábojů, obvykle ve třicetistupňovém vedru. Teoretická výuka začínala každý den v jednu hodinu odpoledne a často trvala až do osmi večer, někdy i déle.

A pak tu byly příležitostné „zvláštní události“. Moje oblíbená se jmenovala „býk v ringu“. Nejdřív jsme se rozdělili do dvou skupin a každá si zabrala půlku tělocvičny. Nasadili jsme si boxerské rukavice a chrániče hlavy, rozestoupili jsme se do kruhu a pak jsme se postupně všichni vystřídali uprostřed. Ten, kdo zrovna stál obstoupen dvacítkou spolužáků, se snažil ubránit, zatímco ostatní jeden po druhém vyráželi proti němu a každý se asi dvacet vteřin snažil vymlátit z něj duši. Trvalo zhruba sedm minut, než se všichni vystřídali. Měl jsem mírnou výhodu; můj táta byl boxer u amerického námořnictva, a když jsem si kdysi doma postěžoval, že mě ve škole den co den mlátí nechvalně známý školní rváč, naučil mě prudký direkt a poctivý levý hák. Byla to dobrá lekce do života. „Býk v ringu“ nás naučil najít v sobě sílu vydržet víc, než jsme si kdy mysleli, že dokážeme. Nikdo se nevzdával.

O víkendech bylo nejoblíbenější zábavou na základně kino. Většinou bylo plné dvacetiletých mariňáků, ale chodili jsme tam i my a Febíci v bledě modrých košilích. Další významnou společenskou akcí bylo společné stravování v jídelně. Jídlo nestálo za nic, ale v životě jsem toho do sebe nenacpal tolik jako tady. Přesto jsem za svůj pobyt v Quanticu ztratil osm kilo tuku a stejnou váhu nahradil svaly.

Po šesti týdnech výcviku mi zavolala Nancy Worthingtonová, která se představila jako zástupkyně asistenta náměstka pro bezpečnost na ministerstvu financí. Požádala mě o několik hodin mého času, aby mě vyslechla ohledně mé role ve vyšetřování celní správy, které vedlo k trestnímu stíhání vysokých úředníků v Bank of Credit & Commerce International (BCCI).

„Slečno Worthingtonová, četla jste můj rezignační dopis? Myslím, že je tam úplně všechno. Jsem teď na Akademii DEA a snažím se jít dál.“

Tak snadno se odbýt nenechala. Trvala na tom, že se mnou musí mluvit osobně, a přestože četla můj rezignační dopis, chtěla se mnou mluvit o záležitostech, ke kterým jsem se v něm nevyjadřoval. Sepsal jsem o tomhle telefonátu s paní Worthingtonovou podrobnou zprávu a poslal ji jak Tonymu Wilsonovi, zvláštnímu agentovi odpovědnému za chod Akademie, tak vedoucímu naší kanceláře v Tampě, Mikeu Powersovi. Oba mi shodně odpověděli, že tu dámu můžu pozvat na Akademii a že mě uvolní z výcviku, abych s ní mohl promluvit. Wilson k tomu dodal: „Hlavně nedělejte nic, čím byste poškodil dobré jméno agentury. Pokud jste se na celní správě choval čestně, bude všechno v pořádku.“

Než mě Worthingtonová a její doprovod navštívili, měl jsem další telefonát. Tentokrát to byl Michael Isikoff, renomovaný investigativní reportér deníku Washington Post. „Pane Mazure, četl jsem rezignační dopis, který jste napsal komisaři celní správy, a aféru BCCI sleduji od roku 1988, kdy se provalila ta vaše tajná operace. Celní správa tvrdí, že jste jen zhrzený zaměstnanec. Rád bych si vyslechl vaši verzi.“

Zdvořile jsem ho odkázal na pracovníka DEA pro styk s veřejností a řekl mu, že s ním nemůžu mluvit bez souhlasu ministerstva spravedlnosti. Začalo to být vážné. Co mě ještě čeká?

Pak se ozvala Ev. „Bobe, nechci na tebe tlačit, ale taky nechci, abys to slyšel od někoho jiného. Mám před sebou velký článek v New York Times od reportéra jménem Dean Baquet. Našla jsem si ho a je dost slavný, držitel Pulitzerovy ceny. Ten článek se jmenuje ,Byrokratické zádrhele v roce 1988 zablokovaly vyšetřování BCCI‘. Když se ten člověk zmiňuje o tobě, píše: ,Debata uvnitř byrokratického aparátu se stala tak bouřlivou, že Robert Mazur, agent celní správy, raději odešel.‘ Taky o tobě píše, že jsi na výcviku v Quanticu, a zřejmě má i tvůj rezignační dopis, protože ho cituje: ,Kauza Tampa mohla přinést mnohem větší výsledky, kdyby bylo na vyšetřování uvolněno více prostředků.‘ Bobe, nebude to průšvih?“

„Neboj se, Ev. Pravda je na naší straně a já mám na celní správě dost přátel, kteří nebudou lhát, aby podpořili vedení. Chci to už všechno hodit za hlavu a začít novou kapitolu. Dokud mám tebe, jsem v pohodě.“

Najednou to vypadalo, že se členové Kongresu probrali ze zimního spánku a všichni se mnou chtějí mluvit. O rozhovor mě požádal Chuck Schumer z justičního výboru Sněmovny reprezentantů, následoval bankovní výbor Sněmovny reprezentantů, pak senátní podvýbor pro terorismus, narkotika a mezinárodní operace senátora Johna Kerryho, senátní podvýbor pro vládní záležitosti a vyšetřování, senátní výbor pro soudnictví vedený senátorem Orrinem Hatchem, senátní bankovní výbor a nakonec zvláštní poradce náměstka generálního prokurátora Roberta Muellera.

Ačkoli to s DEA nemělo nic společného, takový zájem politiků mé nové kariéře nepomáhal. Za daných okolností jsem si nemohl dovolit být vnímán jako cokoli jiného než jako týmový hráč. A taky jsem potřeboval celé DEA ukázat, že vím, kde je mé místo – jsem zelenáč, který se snaží vydobýt si nějaké postavení.

Nakonec mi zavolalo pár zaměstnanců z jednoho senátního výboru. „Poslyšte, Bobe, na ministerstvu financí existuje plán, jak vás zdiskreditovat kvůli tomu rezignačnímu dopisu. Obvinil jste své šéfy, že tu operaci záměrně stopli předčasně a pak na jedno z nejdůležitějších vyšetřování za poslední desetiletí zkrouhli finance, a to všechno z politických důvodů. Naštval jste spoustu lidí. Pokusí se to obrátit proti vám. Budou tvrdit, že jste nepožádal o peníze, které byli připraveni, ochotni a schopni poskytnout. Budou tvrdit, že jste byl v důsledku své práce v utajení labilní, a protože jste se choval jako neřízená střela, neměli jinou možnost než tu operaci ukončit tak, jak to udělali.“

„To je kravina,“ odpověděl jsem. „Napsal jsem tucet zpráv, ve kterých jsem prosil o peníze a vysvětloval, k čemu to vede, když z případu opakovaně odvolávají lidi. Nejspíš si neuvědomují, že díky té své údajné psychické labilitě jsem si na bezpečném místě uložil kopie všech těch zpráv. Až se mnou budou mluvit všichni ti členové senátních podvýborů, kteří mě požádali o rozhovor, rád jim kopie předám. Navíc mě na konci operace vyslechl psycholog najatý celní správou a mám i kopii jeho zprávy. Potvrdil, že jsem naprosto v pořádku.“

Během posledních týdnů na Akademii jsem tlacháním v zasedačkách se zaměstnanci Kongresu a úředníky ministerstva financí strávil více času než regulérním výcvikem. A pravda zvítězila. Nakonec jsem svědčil před senátním podvýborem pro terorismus, narkotika a mezinárodní operace. Senátor John Kerry, který mu předsedal, veřejně prohlásil: „Vedení celní správy vystavilo kriticky důležité vyšetřování a možná i životy zúčastněných agentů potenciálnímu riziku za účelem získání příznivé publicity… [Mazurova] ochota pokračovat i za cenu ohrožení vlastního života poskytla vládě USA důkazy nezbytné k zahájení trestního stíhání BCCI, vysoce postavených kolumbijských drogových bossů a lidí, kteří pro ně prali špinavé peníze… Chtěl bych vyjádřit svůj osobní obdiv Robertu Mazurovi, který se nejen ujal vedoucí úlohy v utajení, ale statečně bojoval proti byrokratickým obtížím, které mu znemožňovaly vystavět obžalobu proti BCCI tak, jak si představoval, a chtěl bych mu popřát hodně štěstí v dalším úsilí.“

Když naše skupina na Akademii končila, jako jejímu zástupci se mi dostalo výsady promluvit před svými kolegy, jejich rodinnými příslušníky a zaměstnanci DEA, včetně šéfa celé agentury. Když jsem se díval na rozzářené tváře ostatních absolventů, chtěl jsem zdůraznit význam toho, co jsme společně během předchozích čtyř měsíců prožili.

„Život, který jsme si vybrali, není snadný,“ řekl jsem. „V budoucnu nás čekají značné oběti, které budeme muset podstoupit. Čeká nás mnoho zmeškaných oslav narozenin, mnoho osamělých nocí mimo domov, mnoho dlouhých půlnočních telefonátů s lidmi, které máme nejraději, mnoho šálků kávy během čtyřiadvacetihodinových sledovaček a mnoho okamžiků, kdy nám půjde o život. Ale navzdory všem těmto obětem zvítězíme, protože máme jeden druhého“ – odmlčel jsem se, přelétl pohledem rodiny absolventů a pak se zadíval přímo na Ev – „a vaši neutuchající podporu.“

Bylo načase vrátit se do Tampy a dokončit přípravu nové tajné operace. Ale to, co mě doma čekalo, mi úplně vyrazilo dech. Mého blízkého přítele Emira Abreua zatkli.

2

OHŇOSTROJ

říjen 1991 – leden 1992

Když Francisco Suarez vcházel do klubu Colombia de Tampa, kde se scházely výrazné osobnosti hispánské komunity v Tampě, byl na lovu. Věděl, že je to jeden z oblíbených podniků bratrů Uribeových. Uribeovi byli významnými hráči zdejšího drogového světa a Suarez se k nim snažil proniknout. Věděl, že by jim mohl nabídnout to, co potřebovali: podnik, ve kterém vyperou své špinavé peníze. Když si Mario Uribe všiml, jak Suarez zachází na pánské záchody, vydal se za ním. Ze všech bratrů Uribeových byl Mario nejmocnější. Měl o Suarezovi pochybnosti, a tak si přichystal plán, jak ho prověřit. Zatímco Suarez stál u pisoáru, Mario si umyl ruce a připravil lajnu bílého prášku. Když Suarez přišel k umyvadlům, už na něj čekal.

„Zdravíčko, pane Suarezi! Tohle je na mě.“

Suarez se usmál a zavrtěl hlavou. „Ne, tady se sjíždět nebudu.“

Mario dal Suarezovi chladným pohledem najevo, že pohořel. „Víte co? Máte opravdu koule, že jste přišel do tohohle klubu. Já vím, kdo jste.“

Takže si ho Mario konečně všiml. Ale bylo to dobře, nebo špatně? To se brzy ukáže.

Kolona policejních aut zablokovala celou ulici před Envios Servicios Monetarios, malou kanceláří poskytující finanční služby, která sloužila hispánské komunitě. Místní věděli, že Envios je spolehlivá firma, která dokáže za rozumnou cenu poslat peníze do zahraničí, zejména do Kolumbie. A lidé z místního podsvětí věděli, že je to spolehlivá firma na praní špinavých peněz. Majitel Francisco Suarez byl hráč, který s chutí balancoval na hraně zákona. Jeho španělština byla mnohem lepší než angličtina a byl to naprostý stoik – ničím se nenechal vyvést z míry. Měl silná zápěstí, mohutný krk a široká ramena. Kamkoli přišel, jako by se díval přímo skrz lidi, a výraz jeho tváře do světa hlásal: Neserte mě!

Když dorazila čtveřice uniformovaných policistů, Suarez  na místě nebyl. „Potřebujeme mluvit s Franciscem Suarezem,“ křikl seržant na Suarezova asistenta.

„Je mi líto, pane, ale dnes tu není. Do zítřka je v New Yorku.“

Vedoucí zásahu otráveně potřásl hlavou, tvář mu zrudla a na krku naběhly žíly. „Která kancelář je jeho?“

Suarezův asistent pomalu zvedl ruku a váhavě ukázal směrem k velké rohové místnosti. Seržant se obrátil k ostatním policistům a vydal rozkaz: „Prohledat!“ Když ostatní vyrazili do Suarezovy kanceláře, suše vyděšenému asistentovi poradil: „Myslím, že uděláte nejlíp, když tady zůstanete se mnou, příteli. Musíme se ujistit, jestli se pan Suarez neschovává pod stolem.“

Několik minut, během kterých se seržant na Suarezova asistenta chladně usmíval, se z kanceláře ozýval zvuk otevíraných a zavíraných zásuvek. Vypadalo to, jako by na policejní akademii lekce o zákonných postupech při domovních prohlídkách všichni do jednoho prospali. Nakonec však vyšli z kanceláře s prázdnýma rukama. Seržant se zahleděl na Suarezova muže a řekl: „Vyřiďte panu Suarezovi, že nás mrzí, že jsme ho nezastihli, a že se vrátíme.“

Druhý den, když Suarez seděl ve své kanceláři a telefonoval, se rozletěly dveře. Policisté se vrátili. „Pane Suarezi, vyšetřujeme vloupání a na místě činu, v bytě na West Kansas Avenue v Tampě, byla nalezena vaše vizitka.“

Suarez nevěřícně svraštil čelo. „Ani nevím, kde to je. Nikoho jsem neokradl.“

Policista ale bez mrknutí oka přešel k dalšímu obvinění. „Horší je, že když jsem vaše jméno projel naším systémem, ukázalo se, že na nějakého Francisca Suareze je v Miami vydán zatykač. Prosím, pane Suarezi, postavte se čelem ke zdi a dejte ruce za záda.“

Za několik vteřin už měl Suarez na rukou pouta a policisté ho vedli ven z kanceláře. Protože oba byli gringos, rozhodl se dát svému asistentovi rychlou instruktáž ve španělštině. „Llame a la oficina y hágales saber lo que pasó, pero dígales que me dejen correr con esto.“ („Zavolej do kanceláře a dej jim vědět, co se tady stalo, ale řekni jim, ať mě to nechají vyřešit.“)

Než se Suarez nadál, seděl na zadním sedadle policejního vozu. Vsedě se předklonil a snažil se udělat si pohodlí s rukama spoutanýma za zády. Cestou nikdo nepromluvil, ale ve zpětném zrcátku si s policistou za volantem vyměnili několik intenzivních pohledů.

Auto zastavilo u bočního vchodu policejního ředitelství v Tampě a Suareze si převzali důstojníci na příjmu. Po prohlídce a uložení osobních věcí byl odveden do prázdné místnosti o rozměrech dva krát tři metry se studenou dlažbou na podlaze a holými stěnami bez oken. Jediný kontakt s vnějším světem spočíval v tom, že se občas otevřel malý kovový průzor v horní části dveří a zkontroloval ho pár neznámých očí.

Suarez se hodinu procházel po místnosti sem a tam. Možnost vyřešit celou situaci sám mu navzdory příkazu, který dal svému asistentovi, dopřána nebyla. Nezkušení manažeři z jeho kanceláře v domnění, že zajistí jeho záchranu, způsobili jeho konec.

Zástupce floridského ministerstva vnitra (FDLE), vyslaný šéfem celní správy, se objevil na stanici a začal plnit rozkazy. „Poslyšte, seržante, já jsem z FDLE. Celní správa mě pověřila, abych se za něj zaručil. Na toho Suareze neexistuje v Miami ani nikde jinde žádný spis. Kdyby existoval, věděli bychom o tom, protože je to práskač, který pracuje pro nás a pro celní správu. Ta jeho firma je naše společná krycí operace, ale to si musíte nechat pro sebe. Jestli se to dostane ven, mohlo by ho to stát život.“

Seržant ale ministerského úředníka podvedl. „Právě jsme ho chtěli propustit, protože jeho otisky se neshodují s otisky toho Francisca Suareze, co na něj v Miami vydali zatykač. Můžete jít do vazby a rovnou si ho odvést. Já jim dám vědět, že si pro něj jdete.“

To byla lež. Nikdo se ani neobtěžoval odebrat Suarezovi otisky prstů. Bylo tu ve hře něco úplně jiného než poctivá policejní práce.

Jakmile ten člověk z FDLE posadil Suareze do auta, vysvětlil mu: „Neřekl jsem jim, že jsi náš agent, Emire. Tvrdil jsem, že jsi práskač, který pro nás vede tenhle obchod. Nechtěli jsme propálit tvoje krytí. Slíbili, že to budou držet v tajnosti, takže je všechno v pohodě. Máme to pod kontrolou.“

V půl čtvrté ráno vytrhl seržanta z hlubokého spánku telefon na nočním stolku. Setrvával v polospánku, ale dokázal ze sebe vypravit: „Ano? Kdo volá?“

„No, mezi námi, ukázalo se, že je to práskač. Dělá pro celní správu a ten obchod je jenom zástěrka. Nějaká akce celníků a FDLE.“

„Tady Mario. Co se děje?“