Copyright © Hazel Prior 2023

Translation © Tomáš Kurka, 2024

Original English title: LIFE AND OTTER MIRACLES

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2024

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-622-6 (ePub)

ISBN 978-80-7593-623-3 (mobi)

Narnie

PHOEBE NASLOUCHALA. Zvuky nepřipomínaly ani tak píseň jako spíš změť navzájem se proplétajících hlasů. Smály se, drmolily a šeptaly. Podívala se na oblohu a pak sklouzla očima dolů na zpěněné vlnky. Darle nebyla jako zelené, líně tekoucí řeky, které dosud znala. Pospíchala vesele korytem a průzračnou vodou bylo vidět až na dno. Tok přeskakoval kameny roztroušené v korytě, byl plný větviček a zpěněných vírů. Právě řeka je sem přilákala především. Fascinovala ji její zářivá krása i to, jak dokázala být současně hravá a zadumaná.

Al vedle ní zvedl zápěstí a podíval se na hodinky. Oddechl si. Třetí den v nové práci nechtěl přijít ani příliš brzy, ani příliš pozdě. Načasování je ze všeho nejdůležitější, nechal se už dřív slyšet. A ještě zdvořilost. Věděla, že se zdvořilostí je na tom lépe.

„Času je dost,“ řekl. Nestávalo se, aby byla Phoebe v tuto hodinu vzhůru, natož aby se odhodlala něco dělat. Kdo vůbec navrhl, že by se mohli odstěhovat na venkov? V Birminghamu ji nedokázaly vzbudit ani rachotící kolony aut za okny, ovšem devonské krávy fungovaly jako spolehlivý budíček. Bučet začínaly před šestou hodinou ranní… Zkrátka nezdvořilé.

Vůni čerstvě uvařené kávy už ale Phoebe nedokázala odolat a sešla dolů do kuchyně. Otec byl už dávno vzhůru, ustrojený a plný energie. Hned jí předložil snídani. Topinek bylo sice příliš a kávy zase málo, ale nemohla si stěžovat. Al snídani vykouzlil v rekordním čase, a dokonce jaksi dokázal Phoebe přemluvit, aby si ji odnesla na zahradu. Natáhla si přes pyžamo tepláky a bundu a šla. Otec pevně věřil v sílu čerstvého vzduchu.

Předstírala, že je představou snídaně venku nadšená, i když se tak zdaleka necítila. Phoebe Featherstoneová strávila předstíráním většinu května. A to tak usilovným, že z toho už byla dost vyčerpaná. Člověk by řekl, že úsměvy, smích a občasné vtípky nedají tolik zabrat, jenže Phoebe neměla na předstírání talent a přes veškerou snahu jí přetvařování dělalo velké potíže. Nebyla si jistá, jestli si toho otec všiml, nebo ne. Snažila se působit přesvědčivě, ale znal ji už příliš dlouho. Přesně řečeno se znali devatenáct let. Právě před touto dobou vstoupila do jeho života. A od té doby s ní prožíval každičkou změnu, která se s ní udála.

Phoebe se zachumlala do bundy. Zírala na valící se vodu a při pomyšlení, že by řeka mohla být metaforou jejího vlastního života, který jí proklouzával mezi prsty, jí přeběhl mráz po zádech.

„Na co myslíš?“ ozval se Al. Ptával se takto často.

„Jen poslouchám řeku,“ odpověděla. „Slyšíš v ní ty hlasy?“

„Tak trochu, ale vůbec netuším, co říkají.“

„Já jim rozumím.“

„Tak co povídají?“

„Posílají drby dalším vodním molekulám dál po proudu. Mluví o nás.“

„Doufám, že nás nepomlouvají.“

„Pst… Řeknu ti, co slyším.“ Naklonila ucho k řece a tlumočila otci tiché zurčení. „Hele, viděli jste už ty dva nováčky? Jmenují se Featherstoneovi. Vsadím se, že přišli z města. Ta hubená je dcera.“ Co by tak o sobě mohla říct? „Je mizerně ostříhaná, často zírá do prázdna, bydlí s otcem a zatím to nevypadá, že by se dokázala osamostatnit. I když už by bylo na čase, aby vylétla z hnízda, našla si práci, nebo šla alespoň studovat.“

Tak, to už by stačilo, rozhodla Phoebe. Polkla a pak pokračovala.

„Ten druhý je její otec, Al Featherstone. Docela podivín,“ ševelily říční proudy dál. Pobaveně na otce mrkla. „Když zrovna nejezdí po Darleycombe a okolních vesnicích, tak se hrabe v hlíně na zahradě nebo se toulá tady dole po břehu. Obléká se fakt příšerně,“ neodpustila si a přejela očima po otcových volných džínách a svetru s dírami na loktech.

Al se zachvěl. „To jsou mi ale drzý molekuly!“

Brzy se na rozdíl od ní vypraví za skutečnými lidmi, posviští po venkovských cestách a za sebou zanechá řadu spokojených zákazníků. Nepochybně si brzy vytvoří nové známé a bez problémů zapadne mezi místní. Ne že by žárlila. Podle jejího názoru se socializace značně přeceňovala, stejně jako sudoku, Vánoce a olivový olej.

Alovi trvalo necelý týden, než si tu našel práci. Neuměl se sice adekvátně prodat, ale plně mu to vynahrazovala skutečnost, že v ostatních dokázal velice rychle vzbudit sympatie. A přece se o něj Phoebe strachovala.

Toužebně pohlédl na nízkou, omšelou branku na konci zahrady. Samozřejmě byl v duchu už zase na míle daleko. Znovu se podíval na hodinky. „Dnešní dávku balíků vyzvedávám až za hodinu. Půjdeme se trochu projít? Ta cesta vede až na mýtinu. Myslím, že by se ti tam líbilo, Phoebe. Je to fakt kouzelné místo. Jako by vypadlo z Narnie.“

To znělo lákavě. Phoebe strávila v dětství spoustu času zkoumáním zadních stěn skříní, ale projít jimi do jiného světa se jí nepodařilo. Přesto v sobě stále živila slabou naději, že se z Exmooru vyklube dospělácká verze Narnie.

Al otevřel branku a oba zamířili podél břehu do spleti lísek, olší a mladých bříz. Phoebe se prodírala kapradinami a na tepláky se jí lepily kuličky bodláků. Otec se podrostem prodíral před ní a tu a tam se ztrácel v pavučinách světla a stínů.

„Není to daleko,“ ohlédl se a povzbudivě se usmál.

„To už jsi říkal dvakrát!“

Šli déle, než čekala. Tohle má být zábava?

„A jsme tady,“ prohlásil, když konečně vyšli z houští na otevřené prostranství.

Mýtina nevypadala tak idylicky, jak vlivem otcova popisu očekávala. Slunce ještě nevystoupalo dost vysoko na to, aby vrhalo dolů zlaté paprsky v plné síle a předvedlo odlehlé místo v celé jeho kráse. Šedivá obloha visela nízko a místo svěží trávy byla mýtina zarostlá hlavně zablácenými kopřivami.

Na ničem z toho ale kupodivu vůbec nezáleželo. To, co na mýtině objevili, bylo skoro stejně úchvatné jako Narnie.

Nalezenec od řeky Darle

„CO BUDEME DĚLAT?“ zeptala se Phoebe.

„Nemůžeme ji tady jen tak nechat, opuštěnou. Je to mládě!“

„Myslíš, že se nechá zvednout?“

„No… nevím. Mohla by tě kousnout.“

„Co kdybych ji chytila do bundy?“

„Zmrzneš. Máš na sobě jen tepláky a pod nima pyžamo.“

„Tak mi dej svůj svetr!“

Rychle si ho svlékl a podal jí ho. Ona ze sebe mezitím stáhla bundu a místo ní přetáhla přes hlavu otcův svetr. Dost na ní plandal, ale byl zahřátý a slabě voněl hlínou a táborákem. Plížila se kupředu, krok za krokem, co nejtišeji, a nespouštěla z toho drobného stvoření oči. Mládě se neohrabaně postavilo, zakymácelo, zapištělo a pak k ní z kulatého chlupatého obličeje vzhlédly velké hnědé oči. Nebojácné oči.

Srdce se jí sevřelo. Přidřepla do trávy, přehodila kolem mláděte bundu, zvedla ho a pevně sevřela v náručí. Zdálo se, že jí důvěřuje. Nebránilo se totiž a přitulilo se k její hrudi.

V tu chvíli Phoebe cítila zvláštní příval radosti, který ovšem vůbec nesouvisel s ní samotnou. Byl vyvolaný prostou přítomností vydřího mláděte. Bylo to, jako by se v jejím nitru mezi oblaky prodralo slunce. Pro Phoebe šlo o zcela nový a úchvatný jev. Možná by ho měla pojmenovat. Co takhle vydří efekt? Když může být motýlí efekt, tak proč ne vydří? Nehledě na to, že zní mnohem lépe.

„Viděl jsi někdy něco tak neuvěřitelně rozkošného?“ zašeptala Phoebe.

„Neviděl,“ souhlasil Al a naklonil se, aby malou vydru pohladil po hebké srsti na bradě. Očichala mu ruku. Od špičky širokého, narůžovělého čenichu až po konec dlouhého ocasu měřila ani ne třicet centimetrů. „Doufám, že je v pořádku,“ řekl. „Budeme ji muset vzít s sebou domů, a pak… Vím o někom, kdo jí pomůže. Musíme sebou ale hodit. Balíky nepočkají.“

Phoebe se zdráhala vzdát se roztomilého nalezence, ale věděla, že půjdou rychleji, když ho ponese Al. Opatrně vydru převzal a pevněji ji zamotal do bundy. Vraceli se, jak nejrychleji mohli. Spěchali přes pokroucené kořeny stromů a vyhýbali se dotěrným větvím. Celou cestu je provázelo vzrušené zurčení zvědavé řeky.

Když dorazili na zahradu domu U Horní louky – tak se jejich nový domov nazýval –, lapala Phoebe po dechu. Al jí podal bundu s mládětem a odemkl zadní dveře.

„Zavolám do útulku,“ prohlásil. „Možná bys tomu drobátku mohla dát trochu vody, co myslíš?“

Následovala ho do kuchyně, napustila do misky trochu studené vody a přidržela malou vydru tak, aby si namočila čenich. Zvíře zaškubalo čenichem, ale odmítalo pít. Všimla si, že má nad tlamou v srsti malou bílou skvrnu.

„Sakra,“ zaklel Al a zavěsil telefon. „Neberou to. Hele, Phoebe, čas kvapí, musím dojet pro ty balíčky, ale za půl hodiny jsem zpátky. Myslíš, že bys mohla dál volat na tohle číslo a zatím se tady o tu vydru postarat?“

„Jasně že ano.“

Sotva to dořekla, vyběhl otec z domu. Slyšela, jak bouchly dveře auta a naskočil motor.

„Tak a teď jsme tady zbyli sami, chlupáči! Ale ničeho se neboj, nějak to spolu zvládneme.“

Vydra ji jemně škrábala tlapkami po ruce. Nosila ji s sebou po domě, hladila ji a rozhlížela se po bezpečném místě, kam by ji mohla uložit. Prázdný, podlouhlý koš na dříví by mohl stačit. V obýváku do něj uložila svého nového chlupatého kamaráda a přidala i misku s vodou. Znovu se ji snažila povzbudit, aby se napila. Vydra se ale stáhla do kouta, obtočila dlouhý ocas kolem těla a začala si obírat srst.

„Nemáš hlad?“ zeptala se Phoebe.

Rozhlédla se po mobilu – ležel na okenním parapetu. Popadla ho a rychle vyhledala: Co jedí vydry?

Google jí nejprve sdělil, že existuje třináct druhů vyder. Phoebe usoudila, že jejich nalezenec je vydra říční, latinsky Lutra lutra (uložila si to jméno do paměti). Britské říční vydry se živí pstruhy, kapry, úhoři, žábami, korýši a měkkýši, jako jsou hlemýždi a slimáci. Občas loví drobné ptáky, hlodavce a králíky.

„Myslím, že nic z toho v lednici nemáme, kamaráde,“ oznámila omluvně a šla se podívat, co by nalezenci mohla nabídnout. „Kuřecí kari od včera? Tapenáda z černých oliv? Pečené fazole? Cheesecake? No, asi nic pro tebe… Promiň, kámo. Žáby ani slimáky nevedeme. Ale mláďata pijou mléko, že jo? Přišlo by ti k chuti?“

Google se tentokrát moc nepředvedl. Nalila do misky trochu z krabice a pak z pevné linky zkusila znovu zavolat do vydřího útulku, který byl jedinou místní turistickou atrakcí. Phoebe a Al už dřív zahlédli poutače a chtěli se tam podívat, až se trochu zabydlí.

Žili v domě U Horní louky už přes měsíc, ale většinu svých věcí ještě ani nevybalili z krabic. Shodli se na tom, že teď nemají kam spěchat. Návštěvy nečekali, tak proč pospíchat? Zdálo se, že čas v Darleycombe ubíhá poněkud jinak. Jako netečná želva, zatímco v Birminghamu pádil jako splašený zajíc.

Al sháněl nový domov po celém Devonu. Vyrážel vždy v sobotu a vracel se zcela vyčerpaný. Jednou konečně s úsměvem prohlásil: „Myslím, že jsem našel to pravý ořechový.“ Phoebe souhlasila, že ho doprovodí na druhou prohlídku.

Dům U Horní louky dřív patřil starším, upovídaným manželům. Ochotně je provedli po celé nemovitosti. Tvrdili, že komín sice vypadá chatrně, ale drží už desítky let, takže si Al s Phoebe nemusí dělat starosti. Místnosti nebyly nijak okázalé, ale díky nízkým stropům působily útulně. V některých stála drobná kamna na dřevo. Dům měl však samozřejmě i své mouchy. Rozeschlými okenními rámy profukoval vítr a mobily neukazovaly ani čárku signálu. Majitelé však hrdě zdůrazňovali, že to vůbec nevadí, protože do domu je zaveden internet a pevná linka. Přípojky jim zřejmě nechaly nainstalovat děti, ačkoliv sami majitelé pro nic takového neměli využití.

Byli okouzlující. Stejně jako dům. I když teď byl daleko neuklizenější než za původních majitelů. Al nepatřil k nejpořádnějším lidem a Phoebe také ne. „Copak na tom ve velkém řádu věcí záleží?“ říkával.

Phoebe nechala telefon chvíli vyzvánět a nespouštěla přitom oči z vydry. Nikdo se však neohlásil.

Když se Al vrátil, klečela Phoebe nad košem na dřevo. Připomínala mu obraz klanění tří králů.

„To bylo teda rychlý, tati!“

„Bylo, viď?“ prohlásil pyšně, i když v hlase mu zaznívala také obava. „Ale zvládl jsem to na poslední chvíli. Balíky už byly vyložené z náklaďáku a musel jsem je překládat na parkovišti.“

Dcera se mezitím konečně oblékla a nasoukala se hned do několika svetrů, v nichž nepůsobila tak drobným dojmem. Vystlala koš novinami a přidala pár větviček kapradí ze zahrady, aby se malá vydra cítila o něco víc jako doma. Mládě bylo stočené do klubíčka a tvrdě spalo.

„Skvělá práce,“ řekl. „Dovolala ses do útulku?“

Phoebe zavrtěla hlavou.

„Nejdřív musím rozvést zásilky. Vydru odvezu cestou. Ale radši ji – nebo je to kluk? – přendej do krabice od bot.“ Protáhl si prsty, až zapraskaly klouby. V žaludku se mu hromadil uzlík stresu. „A teď ta složitější záležitost.“

Snažil se tvářit jakoby nic, ale Phoebe dobře věděla, že sebejistotu jen předstírá.

„Chceš pomoct?“ zeptala se.

„No, jestli by ti to nevadilo…“

Al si musel kvůli práci stáhnout do telefonu aplikaci, ale nevěděl si s ní moc rady. Phoebe se v technických záležitostech vyznala daleko lépe. Trvalo jí necelé tři minuty, než pochopila, jak systém funguje. První dva dny zvládal otec vyřizování dodávek jakž takž sám, ale teď, když ho tlačil čas, by pomoc opravdu potřeboval.

Vynosil balíky z auta, musel jít ven naněkolikrát, a rozložil je v půlkruhu na koberec v obývacím pokoji. Některé krabice byly obrovské, další zásilky vypadaly jako obyčejné balíčky převázané motouzem. Knihy se poznaly podle plochých kartonů a některé zásilky byly zalepené do vyztužených obálek.

Al zabroukal pár taktů z muzikálu Za zvuků hudby. Pomyslel si přitom, že part Julie Andrewsové odvádí celkem slušně. Phoebe si ale honem přiložila prst na rty a napomenula ho, ať vydru nebudí.

Tiše předčítala adresy a poštovní směrovací čísla, přihlížela, jak otec třídí zásilky, a propočítávala optimální trasu. Na některých zásilkách byl na obalu vytištěn název obchodu a Phoebe tlumeně hádala, co tak může být uvnitř. Velké balení multivitaminů, čokolády, kosmetika, holínky, papírnické zboží… Jiné krabice byly tajemnější.

„Pan Crocker, pan Dobson, slečna Penroseová, reverendka Dawsová. Zajímalo by mě, co si asi objednali,“ přemítala. „Z obsahu balíčků bych si o svých sousedech mohla udělat docela dobrou představu.“

„Jo. To bys určitě mohla,“ souhlasil Al a zdůraznil slovo „mohla“. „Já na to ale rozhodně mám příliš velký frmol, takže si hodlám hledět svýho.“

Phoebe přestěhovala vydří mládě do krabice od bot. Al stále skládal balíčky do auta. V opačném pořadí, než v jakém je později bude vykládat. Nakonec se vrátil pro krabici s mládětem.

Phoebe ho následovala ven.

„Pojedeš se mnou?“ Překvapilo ho, že se pořád ještě nevrátila do postele.

„Samozřejmě že pojedu taky.“

Vyškrábala se na sedadlo spolujezdce a otec jí podal krabici s drahocenným nákladem. Phoebe ji oddaně sevřela v náručí, Al nastartoval a vyjeli na cestu.

„Nejezdi zbrkle,“ požádala pak otce.

Úkosem se na ni podíval a usmál se.

Krabice se zachvěla a zpod víka vykoukl lesklý čenich. Phoebe vzácnou zásilku svírala oběma rukama a dávala pozor, aby se moc nekývala, když Al přejížděl přes výmoly na silnici. Čenich sebou škubl a zase zmizel.

Vesnice Darleycombe se rozprostírala po obou stranách řeky a táhla se až do poloviny kopce. Stála v ní směsice tradičních, věkem nachýlených, ale idylicky působících chalup s doškovými střechami, krabicových ošklivých domů ze sedmdesátých let a nepříliš kvalitních moderních staveb, o kterých realitní makléři hovořili jako o dostupném bydlení (jsou ale v současnosti vůbec nějaké domy cenově dostupné?). Na jednom místě se tyčil shluk vyšších domů, pyšně shlížejících na stavení pod sebou. Za jasného dne, jako byl ten dnešní, byly v dálce vidět fialové odstíny vřesovišť.

Projeli hezčí částí vesnice, přes most, kolem radnice a dál na druhou stranu. Klikatící se řeka zmizela v lese, ale po chvíli se zase vrátila k silnici.

Phoebe nemohla odolat, naklonila se nad krabici, odklopila víko. Vykoukl na ni ochmýřený čenich a přes okraj se natáhla drobná tlapka. Dívka ji jemně odstrčila zpátky.

„Radši ji zase přiklop,“ žádal Al. „Jestli uteče a skočí mi za krk, možná to napálím do živýho plotu.“

Byli skoro na místě. Spatřili ukazatel, odbočili doprava, vjeli na parkoviště a pak se pěšky vydali k bráně. Phoebe nechala Ala nést krabici, ale šla těsně vedle něj.

Útulek měl ještě zavřeno, ale když otec zazvonil, takřka okamžitě vyšla žena. Zůstala stát na prahu. Zdálo se, že jí může být něco málo přes šedesát. Byla malá a podsaditá. Husté šedivé vlasy měla spletené do dvou copů spadajících na ramena. Holínky, džíny a svetr by mohly působit ležérním dojmem, ale na ženě spíš připomínaly uniformu.

Al představil sebe i dceru.

„Ráda vás poznávám,“ prohlásila žena, ale zřejmě to myslela jen jako zdvořilostní frázi. „Jsem Carol Blakeová. Vedu místní vydří útulek.“

Podezřívavě si prohlížela krabici.

Al rozpačitě poklepal prstem na víko. „Našli jsme ji dole u řeky.“ Žena nahlédla dovnitř. „Ráno jsme se šli projít a všimli si, jak se batolí v trávě. Nejdřív jsme si mysleli, že je to kuna nebo lasička, ale…“

„Když jsme podívali pořádně, hned nám bylo jasné, že je to vydra,“ dodala Phoebe. „Lasičky a kuny nemají takové tvářičky a nejsou takhle roztomilý.“

„Chvíli jsme čekali,“ pokračoval Al. „Mládě hvízdalo, skoro jako pták, a čenichalo sem a tam. Asi volalo matku, ale nikdo se neozýval. Vypadalo bezmocně. No a tak jsme ho odnesli domů a pak přivezli sem, protože… Přišlo nám to jako dobrý nápad.“

Carol pevně stiskla rty. Al měl za to, že se zachovali naprosto vzorně a ona by měla mít radost. Zřejmě se spletl. Zároveň doufal, že by mohla pozvat Phoebe dál a ukázat jí ostatní vydry, zatímco on by rozvezl balíčky. Jenže k tomu se Carol rozhodně neměla. „Nedávali jste jí kravské mléko, že ne?“ zeptala se nevrle.

„Ne, přivezli jsme ji rovnou sem.“

„Tak aspoň že tak. Vydry nesnášejí laktózu. Po mléku by jí bylo dost špatně.“

Phoebe tiše, téměř neznatelně zasténala.

„Počkejte tady,“ nařídila Carol a zmizela uvnitř. Al si pod vousy zamumlal něco o „studeném čumáku“ a snažil se nemyslet na ubíhající čas.

Carol se za chvíli vrátila, na rukou tlusté kožené rukavice, a nesla kočičí přepravku a mapu okolí. Kývnutím naznačila, že mají otevřít krabici od bot. Skoro ani nestačili mrknout a Carol popadla vydří mládě za zátylek, načež je přestěhovala do přepravky.

Přísně se na oba „zachránce“ zadívala. „Neviděli jste poblíž dospělou vydru a mysleli si, že mládě je opuštěný sirotek. Nejspíš není! Matka byla pravděpodobně nablízku, schovávala se v podrostu a jen čekala, až odejdete.“

„Aha,“ hlesla Phoebe zdrceně. „Takže jsme všechno zvorali.“

„No, snad se dá ještě něco dělat,“ prohlásila Carol. „Vydří otcové jsou hrozní a nechávají všechnu práci na samicích, ale matky jsou velmi starostlivé a pozorné. Požádala jsem Ruperta, aby pohlídal útulek.“ Al si pomyslel, že Rupert zřejmě bude manžel. „Vezmu to mládě přesně na místo, kde jste je našli,“ pokračovala Carol. „Ukážete mi, kde to bylo? Dám ji tam do kotce a budu čekat. Když se matka vrátí, můžu mládě hned pustit a vše bude v pořádku. Ale jestli se v příštích čtyřiadvaceti hodinách neukáže, odvezu malou sem do útulku.“

„Řekla jste malou? Je to samička?“ zeptala se Phoebe.

Carol pokrčila rameny. „Těžko říct. Teď nemám čas ji zkoumat. Ale tipla bych si, že je to opravdu samička. Mám na to nos.“ Rozložila mapu. „Ukažte mi to místo.“

Phoebe zabodla prst do mapy. Na první pohled dokázala najít dům U Horní louky i paseku.

„Tak já jedu. Není to daleko od horní silnice.“

Al zabořil ruce do kapes. „Nemohla byste vzít Phoebe domů? Když už jedete tím směrem? Musím doručit tunu balíků a mám hrozné zpoždění.“

„No dobře,“ souhlasila Carol bez zvláštního nadšení.

„Nemohla bych jít s vámi a taky čekat na vydří matku?“ zeptala se Phoebe.

Carol zavrtěla hlavou. „To bohužel nejde. Čím míň lidí, tím líp.“

Očividně nemělo smysl ji přemlouvat.

Spěchej pomalu

ALOVI SE MOC NECHTĚLO nechávat dceru ve společnosti mrzuté Carol Blakeové. Jestli ale provozuje vydří útulek, musí mít srdce na pravém místě, no ne?

Oběma zamával, vycouval autem a brzy už najel na svou trasu. Pohvizdoval si a byl rád, že se Phoebe začala o něco zajímat. Byla to sice jen vydra, ale i Al si přál, aby přežila. Doufal, že jim dá Carol vědět, jak to s mládětem dopadlo.

Šlápl na plyn. Na silnici se vlnily šedé a zlaté stíny, jak uháněl pod větvemi buků, které se tyčily po obou stranách cesty. Když znovu vyjel na otevřené prostranství, oslnilo ho sluneční světlo pronikající čelním sklem. V příkopech kolem silnice rostly blatouchy, kerblíky a ostřice. Na sloupech elektrického vedení posedávali ptáci a štěbetavě spolu rozmlouvali. Al si nebyl jistý, jestli jsou to vlaštovky, nebo rorýsi. Pořád si je pletl. Phoebe by je určitě rozeznala. Později se jí zeptá.

Objížděl několik odlehlých farem a vesnic. Jeho trasa se podobala spíš klikyhákům než kružnici. Dřív míval pocit, že čím častěji určitou trať jezdí, tím se mu jízda zdá rychlejší. Jenže v Devonu to neplatilo. Jízda po klikatých a velmi úzkých silnicích mu ubíhala stále stejně pomalu. V prvním týdnu na některých úsecích mimoděk zatajoval dech. Zdálo se mu totiž, že se každou chvíli bokem otře o hradby živých plotů.

Na malé farmě vyložil postroje a další potřeby pro koně a do tří vesniček zavezl menší balíčky. Pokaždé z auta přímo vyběhl a rychle se opět vracel, aby se s ním nikdo nedal do řeči. Zoufale se snažil dohnat ztracený čas. Několikrát musel zastavit a couvat nazpět, aby nechal projet auta nebo traktory. Satelitní navigace projevovala zvrácený smysl pro humor a jízda trvala mnohem déle, než by podle té mizerné aplikace měla. Naštěstí byli lidé zatím velkorysí. Koneckonců, přivážel jim dary.

Al měl potíže uvěřit, že za tohle dostává zaplaceno. Plat byl sice daleko nižší než ve škole, ale výuka matematiky ho v posledních pár letech přestávala bavit.

Al Featherstone se považoval za mladého, i když ostatní to mohli vidět jinak. Každopádně si zachoval trochu klukovské manýry a husté vlasy mu jen tu a tam prokvétaly šedinami. To určitě ze stresu – učení ho vyčerpávalo, a navíc musel vyřizovat spoustu administrativních záležitostí. A jestli Ala něco dohánělo k zoufalství, tak to byla byrokracie. Nikoho nepřekvapilo, když ve třiapadesáti letech požádal o předčasný důchod. Bylo mu úplně jedno, že dostane jen krácený. K rozhodnutí ho popostrčil leták, který jednoho dne našel za dveřmi. Stálo na něm: „Vyberte si pohřeb podle svého vkusu. Od pouhých 15,97 libry

měsíčně.“ Jako by v tu chvíli schytal políček. Al byl celkem pozitivně naladěný člověk. Jeho srdce sice utrpělo značné šrámy a v poslední době tlouklo již jen pro jeho tři děti, ale právě kvůli nim nehodlal v dohledné době hrát hlavní roli na pohřbu, ať už by byl sebevýhodnější. Možná z něj zbývala prázdná skořápka, ale doufal, že bude ještě nějaký čas užitečná.

V zásadě byl ostýchavý a vůbec netušil, jak populární byl vlastně učitel. Mnozí z žáků litovali, že odchází. Až příliš pozdě si uvědomili, že se k němu mohli chovat vstřícněji. Ve škole ho oslovovali pane Featherstone, ale za zády mu láskyplně (jak doufal) říkali Velký Al – podle Malého Johna z příběhů o Robinu Hoodovi. Byla to nejvtipnější přezdívka, na jakou se studenti zmohli. Mohla být mnohem horší, ale přesto mu to celé přišlo líto. Ne že by byl ohledně své výšky nedůtklivý. Nebyl nápadně malý, ale na muže přece jen spíš podprůměrný. Přezdívka však z tělesné dispozice dělala větší problém, než by byl za běžných okolností.

Phoebe přijala životní změnu s nadšením, což ho jen utvrdilo v tom, že se rozhodl správně. Birminghamu měl plné zuby. Toužil po zelených loukách a čerstvém vzduchu. Říkal si, že i dceři venkov určitě prospěje. Nemovitosti v Exmooru byly relativně levné a nebylo to daleko od druhé dcery, Jules, která studovala v Plymouthu. Syn Jack měl před sebou posledních pár měsíců na Univerzitě v Yorku. Ala napadlo, že ten se možná brzy usadí někde jinde. Nebo, což je pravděpodobnější, že se neusadí nikdy.

Od příchodu na venkov si Al vychutnával hned dvojí potěšení: nedbalé oblečení a pěstování zeleniny. Sám sobě se ve své nové, nenažehlené verzi docela líbil. Kdysi, po svatbě, si rychle zvykl na elegantní styl oblékání. Ruth se v oblecích líbil – a do školy koneckonců nemohl chodit neupravený. Ale teď se, jak si musel přiznat, v ležérním oděvu cítil daleko pohodlněji.

Konečně se vracel do Darleycombe, vesnice, kterou už mohl nazývat domovem. Propletl se zákruty údolí, vyjel do prudkého svahu a zastavil na příjezdové cestě u domu s velkým čtvercovým průčelím a okny s neprůhlednými závěsy. Před samostatně stojící garáží byl zaparkovaný vauxhall. Když Al kráčel ke vchodovým dveřím, vyplašil hejno načepýřených červenohnědých slepic. Na okamžik zvedly hlavy, aby si ho prohlédly, ale vzápětí pokračovaly v hrabání a zobání.

Zaklepat musel dvakrát. Dveře se pootevřely a na Ala se zadíval pár vyvalených očí, přes jinak holou hlavu se táhly dva nebo tři ulíznuté pramínky vlasů.

„Vezu zásilku!“ hlásil Al vesele.

Dveře se o něco pootevřely a Al si všiml, že muž, podle adresy zřejmě pan Crocker, na sobě nemá boty, jen pár teplých zelených ponožek. Nedočkavě chňapl po balíčku.

„Promiňte, ale musím ještě udělat fotku,“ řekl Al a vylovil telefon. „Ne vaši, jen té krabice,“ uklidňoval muže, který už couval zpátky na chodbu. Namířil foťák dolů na balík a ťukl na symbol spouště.

„Tak to vy jste se nastěhovali do domu U Horní louky, že jo?“ Jednotlivá slova pan Crocker vyslovoval rozvážně a řadil je za sebe jako vojáky na pochodu. Al si domyslel, že informace o nových příchozích se šíří z vesnického obchodu, kde se už představil. Usmál se tomu, že pan Crocker řekl nastěhovali, i když na prahu stál očividně sám.

„Ano, jen já a moje dcera, Phoebe.“

Pan Crocker potřásl hlavou. „Mladý člověk tady moc zábavy nenajde.“

„To jí nevadí.“ Al si představil Phoebe s rozcuchanými vlasy a v pantoflích. „Oba máme rádi klid.“

„Toho budete mít až až,“ podotkl muž a jízlivě se ušklíbl. Natáhl překvapivě jemnou ruku a Al jí potřásl. „No, já jsem Jeremy Crocker. Policista ve výslužbě,“ představil se.

„Al Featherstone,“ řekl Al.

„Přeju vám oběma, ať se vám ve vašem novém domově dobře žije.“

„Děkuju moc.“

Al již odcházel, když pan Crocker mávl rukou, aby ho zastavil.

„Počkejte chvilku,“ nařídil a zmizel.

Al doufal, že se nezdrží příliš dlouho. Zbývalo mu sice už jen pár zásilek, ale měl katastrofální zpoždění. Pan Crocker přinesl plato vajec.

„Nechcete? Jsou od mých holek.“

„Vašich holek?“

„Ano. Jsou z volného výběhu.“

Aha, mluví o těch slepicích. Al nedávno nakoupil vajec dost, ale považoval za rozumné je přijmout. „To je od vás moc milé, děkuju.“

„Rádo se stalo. Kdybyste něco potřeboval, klidně se stavte,“ zabručel pan Crocker a bez dalších okolků zavřel.

Alovi se ulevilo, že už neztratí klábosením další drahocenný čas. Měl však z pana Crockera dobrý pocit a umínil si, že si s ním příště trochu popovídá a na to konto si vyhradí pět minut navíc.

Když zase nastoupil do auta a vyrazil, vzpomněl si na poznámku, že mladý člověk tady moc zábavy nenajde. Neudělal chybu? Nebude tu Phoebe smutno?

Dům U Horní louky vyžadoval neustálou péči. Se starými domy je to zřejmě stejné jako s lidmi. Okenní rámy vesele trouchnivěly a trámy byly prolezlé červotočem. Původní majitelé je prý nechali ošetřit, ale Al tomu moc nevěřil. Zrovna dnes ráno si pod dřevěným nosníkem v koupelně všiml hromádky podezřelého prášku. Voda v radiátorech občas začala z ničeho nic divoce cirkulovat a trubky vydávaly podezřele řinčivé zvuky. Pomáhalo jediné: několikrát zapnout a zase vypnout topení. Elektrické rozvody taky nebyly v nejlepší kondici. Pořád Phoebe sliboval, že opraví blikající světlo v hale, ale ještě se k tomu nedostal. A zahrada? Vyžadovala mnohem víc času, než si původně představoval. Nikdy nedokázal házet problémy za hlavu a zůstávat nad věcí. Všechno by bylo mnohem snazší, kdyby byla Ruth naživu.

Co by mu asi řekla? Jules a Jack měli svůj život a otcova rozhodnutí příliš nekomentovali. Závislá na něm byla již jen Phoebe. Stěhování na venkov uvítala a nový pokoj se jí líbil…

Zdálo se však, že upadla do jakési strnulosti. Navzdory jeho přemlouvání téměř vůbec nevycházela z domu. Dokázal ji přimět k jediné krátké výpravě, na nedaleký zámek s přilehlým parkem. Zimostrázové živé ploty byly vysazeny do geometrického vzoru a uměle upravený areál přecházel v les. Stromy vytvářely smaragdový baldachýn, klenoucí se nad podrostem plným nádherných modrých zvonků. Phoebe však neprojevovala o přírodní krásy sebemenší zájem, a dokonce tvrdila, že na něj počká v autě. To ovšem Al rozhodně odmítl, protože ven vyjeli především kvůli ní. Její nezájem o cokoliv jen dále prohluboval Alův vlastní smutek. Phoebe mívala ráda historii a památky, ale když ji konečně přemluvil, aby vystoupila z auta a šla na prohlídku zámečku, projevila náznak zájmu jen před vyřezávanou postelí s nebesy. „V tom by se mi krásně spalo,“ prohlásila.

Nedokázal odhadnout, jak se Phoebe doopravdy cítí. Na nic si nestěžovala, ale bylo by snad lepší, kdyby alespoň občas dala najevo, jak jí je. Druhá dcera, Jules, říkala vše bez problémů na rovinu. Phoebe však byla jiná, uzavřenější.

Přiměl ji ke slibu, že vyrazí ven a zkusí se seznámit s místními lidmi. Ve vesnickém obchodě zahlédl oznámení o lekcích jógy a navrhl, aby se tam zašla podívat. Pokrčila rameny, ušklíbla se a prohlásila, že se tam tedy někdy staví.

Až vydří mládě jí vlilo novou energii do žil. Už dávno ji nic tolik nenadchlo. Al doufal, že malou vydru ještě uvidí.

Z myšlenek ho vytrhlo auto, které se z protisměru vřítilo do zatáčky. Dupl na brzdu, pneumatiky zakvílely, ozval se náraz a neviditelná ruka vmáčkla Ala do sedačky a vzápětí jím mrštila vpřed proti volantu. Myslí mu probleskly tváře jeho dětí. Jack a Jules by to zvládli, ale…

Nemůžu umřít. Nesmím. Když zemřu, kdo tu Phoebe zůstane?

Když se dokázal znovu nadechnout, zaznamenal útržky myšlenek: Nejsem mrtý. Ani druhý řidič. Díky bohu! Nikde žádná krev ani polámané kosti. Obě auta jsou ale dost pocuchaná. Zatraceně. Štěstí, že nejel služebním vozem… Těch posledních pár zásilek ale doručím nehorázně pozdě. Možná dostanu padáka. Hned první týden. Hrozně jsem Phoebe zklamal. Aspoň že nepřišla o otce. Sakra, pekelně mě bolí hlava. Ta ženská vypadá dost rozzuřeně.

Vyskočila z auta dost čile, takže se jí opravdu nic nestalo. Netvářila se ale moc přátelsky. Dusala k němu ve vysokých kožených botách. Vánek si pohrával s oranžovou pašmínovou šálou a krásnou hřívou tmavých vlasů. Oči se jí blýskaly hněvem. Al zápolil s bezpečnostním pásem a přes čelní okno viděl, že žena vykřikuje jakési nadávky.

Konečně se mu podařilo vystoupit a rozpačitě si masíroval naražený krk. Podíval se na promáčklinu na svém autě. Druhé auto, purpurový peugeot, srážka poznamenala podobným způsobem.

„Vy jste mě neviděl?“ vyštěkla žena.

To byla hloupá otázka.

„Ne. A vy mě?“ odsekl. „Jste v pořádku?“ dodal pak. Nemusela být.

Na čele se jí objevovaly vrásky, vzápětí ale zase mizely. Pořád dokola. Stiskla rty a zadívala se stranou.

„Jo, nic mi není… Ale…“ Zamračeně na něj pohlédla. „Nechte toho!“

„Jenom jsem se zeptal, jestli jste v pořádku Takže jste?“ Nevěděl, co si o ní má myslet.

Znovu se odvrátila. „Ne, ani moc ne! Sakra, nic není v pořádku! Tohle jsem fakt neměla zapotřebí.“ Mávla rukou směrem k autům, která se k sobě tiskla nárazníky a zabírala celou šířku silnice.

„Promiňte… Nemyslím si, že to byla moje chyba,“ dodal a doufal, že pojišťovny budou sdílet jeho názor. „Ale stejně mě to mrzí.“

„To mi není moc platné!“

Zdálo se, že má slzy na krajíčku. Al zašmátral v kapse po kapesníku, ale nepodal jí ho. Před chvílí se do něj vysmrkal a nepůsobil zrovna reprezentativně.

„To se dá snadno opravit,“ řekl a pokusil se o uklidňující tón. „Ze všeho nejdřív musíme dostat auta ze silnice, aby do nás nevletěl ještě někdo další. Myslím, že obě jsou pojízdná. Spěcháte někam? Mohl bych vás odvézt, jestli chcete. Možná jste hodně rozrušená. Nevíte, jestli tady chytnu signál?“ Jen tak tlachal, ale doufal, že by se mezitím žena mohla trochu sebrat.

„Ehm,“ odkašlala si, což zřejmě nebyla odpověď, ale jen známka potlačované frustrace. „Nevšímejte si mě! Potřebuju chvilku, abych se vzpamatovala. Nemůžete za to. Ani o tohle tu nejde.“ Ukázala na auta. „Jde o to všechno!“ vyrazila ze sebe a zrudla.

Al usoudil, že by se měl představit. Natáhl ruku a snažil se být co nejvstřícnější.

„Každopádně vás rád poznávám. Jsem Al Featherstone.“

Žena se zamračila a ruku nepřijala.

Sherlock

OTEC BYL SPECIALISTA na přehnanou péči. Záleželo mu na každém chlapci a dívce v birminghamské škole, včetně těch, kteří se nechovali zrovna mile. Mermomocí se je snažil učit matematice, i když je to ani v nejmenším nezajímalo. A na Phoebe mu záleželo mnohem víc, než na sobě záleželo jí.

Tak například její pokoj… Původně to byl prázdný čtvercový prostor, ale nyní připomínal pestrobarevnou zámeckou komnatu, i když poněkud chaoticky uspořádanou. Al jí dokonce vyrobil postel s nebesy. Inu… přimontoval ke každému rohu sloupek a k vrcholům připevnil silnou, lesklou látku její oblíbené tyrkysové barvy a přidal zlaté šňůry se střapci. Pak nakoupil hromadu nových a krásně měkoučkých polštářů. A taky opatřil dětské razítko a polštářek se zlatou barvou. Krátce po stěhování strávili celé dopoledne razítkováním a pokryli čelo postele malými zlatými slony.

To všechno jen proto, že jediné, co Phoebe na prohlídce zámku trochu vytrhlo z letargie, byla postel s nebesy. Otec si to zapamatoval a Phoebe našla zalíbení v závěsech, které může zatáhnout a za nimiž se může zachumlat do svých myšlenek. Al doladil pokoj huňatými tyrkysovými koberečky, kolem knihovny rozvěsil světýlka a na stěnu pověsil i drahocenné ukulele, na které nikdy nehrála. Počítač připojil k obrazovce umístěné na konci postele a sluchátka měla na nočním stolku, takže na detektivní seriály se mohla dívat, kdykoliv se jí zachtělo.

Al na ni nešetřil penězi ani energií. Zbytek domu musel počkat. Dnes odpoledne se přihnal domů jen proto, aby Phoebe sdělil, že zas musí pryč. Srazil se s nějakou nepříjemnou ženskou v peugeotu a musel se postarat o opravu auta.

Phoebe si povzdechla. Bude si muset zvyknout na to, že je zase sama. Carol Blakeová si převzala mládě a vydří efekt bohužel vyprchal. Už zase cítila, jak se jí svírá žaludek. Chvíli ležela v posteli a zírala do prázdna. Když byla sama, nemusela se přetvařovat. Samota má i své výhody. Klidně může být tak nešťastná, jak se jí zachce.

Stěhování jí zpočátku připadalo jako romantický nápad a myslela si, že v Devonu bude všechno výrazně lepší (i když ne stoprocentně tak skvělé jako v Narnii). Ale teď se nemohla zbavit pocitu, že je pohřbená za živa.

Odkopla boty, sedla si na postel a sáhla po mobilu. Nedbala na varovný hlas svého zdravého rozumu a vyplnila online dotazník spokojenosti. Dosáhla tří bodů z deseti. Jenže co se dá odpovědět na tak hloupé otázky? Jak často chodíte ven? (Zřídka.) Jak často se stýkáte s ostatními lidmi? (Téměř nikdy.) Kolik času věnujete svým koníčkům? (Téměř žádný.) Víte o něčem, na co se můžete těšit? (Ne.)

Phoebe věděla, že by se neměla svými strastmi příliš zabývat. Jen by propadala hlouběji do bahna sebelítosti. Musí se víc snažit, aby tu byla šťastná. Už kvůli otci.

Konečně uslyšela, jak se otevřely vchodové dveře a jak si Al v kuchyni pohvizduje. O několik okamžiků později se na schodech ozvaly kroky. Vykouzlila úsměv na rtech, a právě včas – když nahlédl do pokoje, už se zase usmívala. Nesl dva hrnky kávy, což jí trochu zvedlo náladu. Život byl mnohem snesitelnější s pořádnou dávkou kofeinu.

Phoebe si od Ala vzala hrnek, sevřela ho v obou dlaních a čekala na obvyklou otázku.

„Tak jak se máš?“ zeptal se.

„Naprosto pomněnkově, díky,“ odvětila bez nejmenšího zaváhání. „A co ty?“

„No, spíš bodlákově,“ odpověděl.

Dokázal skvěle reagovat na její slovní hříčky. Blízcí lidé si občas vytvářejí svérázné způsoby komunikace.

„Dokážou auto opravit?“ zeptala se.

„Ano, ale bude to trvat. Zatím jsem si pronajal náhradní. Nějaké zprávy o vydře?“

„Pořád nic.“

Oba stočili zrak k jejímu telefonu, ale nezdálo se, že by hodlal zazvonit.

„No, co naplat… Co kdybychom si dali Sherlocka? Přijdeme na jiné myšlenky.“

„Dobrej plán.“

Vytáhla se na polštářích o něco výš a dálkovým ovládáním zapnula televizi. Al se posadil na židli.

Trocha rozptýlení nemohla škodit a Sherlock Holmes k tomu byl ideální. Phoebe měla ráda profesora T., Endeavoura Morse, Poirota a Hetty Wainthroppovou, ale nikdo, nikdo, se nemohl ani přiblížit Sherlocku Holmesovi. Zhlédla všechny jeho inkarnace, od Basila Rathbona až po Benedicta Cumberbatche. A taky měla všechny jeho příběhy jako audioknihy.

Al komentoval děj občasnými poznámkami: „Trochu děsivé, nemyslíš? Tuhle postavu si, myslím, pamatuju. Za nic na světě si nemůžu vzpomenout, kdo je vrah.“

Phoebe by otcovy komentáře vadily o dost méně, kdyby lépe zacházel s jejich načasováním. Až příliš často se stávalo, že se o své názory potřeboval podělit v nějakém dějově zásadním okamžiku.

„Přišla jsi na to, kdo je vrah?“ zeptal se, když epizoda skončila.

„Jasně.“

„Chytrolíne… Já byl úplně vedle,“ přiznal Al.

Phoebe viděla tolik dílů, že znala většinu zápletek nazpaměť. A i kdyby zapomněla, měla natolik vytrénovaný mozek, že se dokázala na Sherlocka duševně napojit a záhadě přijít na kloub bez přílišné námahy. A to i v seriálech nebo filmech, které byly příběhy slavného detektiva jen volně inspirovány. Neplatilo to samozřejmě stoprocentně. Někdy se nedokázala soustředit a pak podléhala hluboké frustraci. To se však stávalo jen zřídkakdy. Bratr se sestrou jí říkali mozkovna rodiny. Ironií osudu právě oni studovali na univerzitě.

Zdvihla z postele Alův mobil a apaticky si prohlížela fotky. Většinu galerie zabíraly snímky doručovaných balíků.

„Kdybych byla Sherlock, dokázala bych z nich ledacos vydedukovat.“

„Co třeba?“ zajímal se.

„No, tak se podíváme například na tohle.“ Ukázala mu fotografii, kterou pořídil v domě pana Crockera. Kromě samotného balíku v rukou bývalého policisty toho na snímku nebylo moc vidět. Jen v pozadí dole vykukoval kousek levé nohy v tmavě zelené ponožce a okraj verandy s holínkou.

„Můžu ti třeba říct, že tenhle člověk chová slepice.“

„Cože?“ vyhrkl Al nevěřícně. „Jak jsi to sakra poznala?“ Byl si jistý, že on sám se o tom nezmínil.

„Ty si vážně ničeho nevšímáš, viď, tati?“

Přejel si dlaní po čele. „Nikdy jsem nebyl moc pozorný. Nevím, po kom to máš, Phoebe.“

Nahrbil se a oba se na chvíli odmlčeli. Oba věděli, že pozorovací talent zdědila po matce.

„Musíš si všímat drobností. Vidíš tohle?“ ukázala Phoebe na fotku. „Na špičku holínky se přilepilo malinké červenohnědé pírko. Takže zřejmě slepičí.“

„Uhádla jsi. Pan Crocker je hrdým majitelem několika slepic. Říká, že jsou to jeho holky.“

„Roztomilé. Tak dál. Domnívám se, že pan Crocker má problémy s nohou. Možná mu zarůstá nehet.“

„Proč myslíš?“

„Nemá boty. A pod ponožkou na palci jsem si všimla malé boule. Zřejmě náplast.“

„Nevím, jestli mám být pyšný na tvé schopnosti, nebo zděšený,“ prohlásil Al.

„Pyšný, tati. Samozřejmě že pyšný.“

Al si protáhl klouby prstů. To praskání mohlo být někomu nepříjemné, ale Phoebe si ho spojovala s láskou a pocitem bezpečí.

Jeřáb venku na zahradě kýval svými hebkými květy, jako by se snažil zaťukat na okenní tabuli. Al usoudil, že Phoebe potřebuje další dávku devonského vzduchu, a šel otevřít okno. Do poněkud zatuchlého pokoje vnikl čerstvý vánek a Phoebe si přitáhla deku až po bradu. Al stál nehnutě u okna a obdivoval výhled. Zahrada s novým zeleninovým záhonem se svažovala až ke břehu řeky. Za lesem se vypínaly kopce a zářily všemi myslitelnými odstíny zeleně. A nad tím vším se rozprostírala obloha, hladký povlak posázený tenkou vrstvou načechraných bílých mraků.

„Ruth by se tady líbilo,“ zamumlal tak tiše, že si Phoebe ani nebyla jistá, jestli vůbec něco doopravdy řekl.

Zavřela oči.

Když je otevřela, stále zíral z okna, nehnutě jako socha. Zdálo se jí to, nebo si opravdu z tváře setřel slzu?

„Jsi v pohodě, tati?“

„Ale ano, samozřejmě.“ Trochu se zachvěl. „Páni! Právě jsem si vzpomněl, že nám venku už tři dny visí prádlo.“

Phoebe si toho byla vědoma. Rozhodla se na to ale neupozorňovat, protože mu chtěla dopřát možnost vzpomenout si sám.

„Asi už stárnu,“ prohlásil a obrátil oči v sloup. „No, prádlo neuteče. Teď je čas na rodinné záležitosti!“ Přistoupil ke stolu a zapnul počítač.

Každý týden mluvili s Jules a Jackem přes Zoom. Jules studovala v Plymouthu hotelnictví, cestovní ruch a event management. Jack byl v posledním ročníku environmentálních věd na Univerzitě v Yorku.

„Co kdybychom jim zatím neříkali o té vydře?“ požádala Phoebe. „Dokud nebudeme vědět, co se s ní stalo.“

„Jak chceš,“ souhlasil Al zklamaně.

„Jde jen o to, že Jules… Však víš, hrozně by to prožívala. Chtěla by, abychom sdíleli fotky na sítích a zveřejnili všechno na twitteru, tiktoku a instagramu. A já bych byla radši, kdyby vydra zatím zůstala jen naše. Rozumíš mi?“

„To víš, že ano. Nic neprozradím, slibuju.“

Vlastně by se ke své příhodě nedostali, ani kdyby chtěli. Jules a Jack byli daleko upovídanější než Al a Phoebe. Celou půlhodinu na ně chrlili všechny možné novinky. Jack básnil o své nové známosti, „naprosto úžasné“ studentce sociologie, kterou potkal v jachtařském klubu. Jules zase líčila příhodu z univerzitního plesu: Přítel její kamarádky vyhodil z okna ve čtvrtém patře botu, která přistála na kapotě projíždějícího auta. Jack se smál a vzpomínal na podobné události. Al celý zářil.

Phoebe se snažila povytáhnout koutky úst, aby nepůsobila tak mrzutě. Takže se mají báječně. Skvělé. Přála jim to, ale jejich optimismus v ní probouzel hluboký smutek. Kamarádi (a chození s kluky) pro ni byli vzdálenou vzpomínkou. Jules s Jackem neměli tušení, jak moc se předvádějí.

„A co nového v Darleycombe?“ zeptal se Jack.

„Nic moc,“ odpověděla Phoebe.

„Co v práci, tati?“

„Jde to skvěle. Až na to, že mám mizernou navigaci a pořád bloudím. Dneska jsem nabral zpoždění, a jako kdyby to nestačilo, vrazila do mě navrčená ženská v peugeotu.“

„Ale ne!“ vykřikli sborově.

Jakmile domluvili, zazvonil telefon. Jako by zdvořile čekal, až skončí rodinný videohovor. Al s Phoebe se na sebe podívali.

„To bude Carol.“ Phoebe vyskočila z postele, ale Al byl rychlejší. Nechtěla si nechat zavést pevnou linku do pokoje, protože by ji mohla rušit při důležitých činnostech, například spánku. Teď ale svého rozhodnutí začínala litovat. Vklouzla zpátky pod deku a netrpělivě poslouchala. Slyšela, že otec dole s někým hovoří, ale slovům nerozuměla. Telefonát se nekonečně táhl a Phoebe ztrácela trpělivost. Jestli se o vydře něco brzy nedoví, nedočkavostí snad pukne.

Konečně Al dohovořil a schody zavrzaly pod jeho kroky. Z výrazu jeho tváře však Phoebe nedokázala nic vyčíst.

„Tak co?“

„Co, co?“

„Moc dobře víš!“

Když se mu zachtělo, dokázal být nejotravnějším člověkem na světě. Strčil ruce do kapes. „Předpokládám, že by ses ráda dozvěděla novinky o naší chlupaté kamarádce, že?“

„Tati! Vysyp to, než tě praštím!“

O krok ustoupil a na rtech mu pohrával úsměv. „Carol říkala, že se malé daří dobře. Pozorovala ji celý den na mýtině. Hrála si a větřila, ale po jiných vydrách nebylo ani stopy.“

Phoebe zapadla zpátky do polštářů. „Takže zůstane v útulku?“

Al přikývl. „Jo, zdá se, že je bez matky.“ Poslední slovo mezi nimi zůstalo viset jako černé smuteční sukno. Al potřásl hlavou, jako by se snažil zahnat bolestivou vzpomínku.

Phoebe si odkašlala. „Chudák malá vydra.“

„Carol nám oběma děkuje. Sice to říkala trochu neochotně, ale ujistila mě, že mládě se bude v útulku cítit jako doma. Je jí jen přibližně osm nebo devět týdnů a zřejmě to bude samička. Carol pro jistotu zavolala veterináře, aby malou prohlédl. Zdá se, že je v pořádku. Snad trochu dehydrovaná, ale to nebude problém, protože už prý jí a pije z dětské láhve. Nechce k ní pouštět lidi. Doufá totiž, že ji bude moct vypustit zpátky do přírody, až bude starší. Do té doby se musí naučit postarat sama o sebe. A to znamená hlavně chytat ryby.“

„Uvidíme ji ještě někdy?“ vyhrkla Phoebe.

„Přesně na tohle jsem se taky zeptal. Nebyla moc nadšená, ale přemluvil jsem ji. Můžeme se na vydru přijet podívat později v týdnu. Pořád dokola ale zdůrazňovala, že si na nás nesmí zvyknout. Útulek se snaží vypouštět vydry zpátky do jejich přirozeného prostředí, některé se ovšem nedokážou odloučit od lidské společnosti a pak už do přírody nemůžou.“

Phoebe zalitovala, že vydru tak chvatně odvezli do útulku. Jistě, Carol byla odbornice, ale ona, Phoebe Featherstoneová, cítila, že by byla vynikající náhradní vydří matkou.

Hrabáč, kočka, pijavice a vydra

PHOEBE NEMOHLA UVĚŘIT, že s tím souhlasila. Vždyť se toho děsila.

Ne že by neměla ráda lidi. Některé měla ráda dokonce hodně, a všichni do jednoho jí připadali vcelku fascinující. Jenže to s nimi bylo náročné. Vyžadovali soustředění, energii, a kdykoliv se ocitla v jejich společnosti, cítila tlak na to, jak se chovat.

Přišla jen proto, že ji otec přinutil to slíbit. A tak stála ve vesnické tělocvičně a tiskla se k radiátoru. Hala byla nudně béžová, chladná a od stěn se tvrdě odrážel každý, i sebetišší zvuk. Zachvěla se. V dobách, kdy bývala obalena tukem, jí tedy bývávalo tepleji. Zas to ale na druhou stranu moc nepomáhalo jejímu vzhledu.

Nasadila svůj nejzářivější úsměv, jako z reklamy na zubní pastu, a nenápadně si prohlížela ostatní účastnice. Na první pohled dokázala odhadnout, co v nich je. Jako u zásilek, které otec rozvážel po okolí. Balíky i lidé měli své obaly – neforemné, úpravné, hrubé nebo jemné. Některé šustily nebo divně páchly.

Na hodinu jógy dorazily čtyři ženy a ostatní byly mnohem starší než Phoebe. Instruktorka vypadala na něco málo přes čtyřicet a Phoebe po rychlém zhodnocení usoudila, že je ze všech přítomných nejzajímavější. Tmavé vlasy si svázala do vysokého culíku, sepnutého něčím, co vypadalo jako tlustá fialová housenka. Přes legíny jí spadalo batikované tričko a na nehtech zářil nefritově zelený lak. Phoebe ji tipnula na vegetariánku, možná až veganku, která věří v sílu krystalů a zajímá se o keramiku.

Alternativně vyhlížející učitelka jógy si povídala s darleycombskou vikářkou. Všichni jí říkali reverendka Lucy. Na sobě měla světle růžovou teplákovou soupravu, která spolu s jejím sladkým úsměvem a kudrnatými blond vlasy působila půvabně nevinným dojmem. Phoebe si pomyslela, že určitě každou sobotu mění povlečení, umí upéct lotrinský koláč a na parapetu přechovává truhlík s muškáty, které nikdy nezapomene zalít. Také nabyla přesvědčení, že vikářka má tichého manžela, který se do chodu církve příliš nezapojuje, a dvě zdvořilé, ale trochu rozmazlené děti. Její kázání budou nejspíš krátká a nijak ohnivá.

Další dvě účastnice byly šedovlasé dámy v úborech z lycry. Phoebe si je v duchu překřtila na Slunečnici a Melancholii. Výraz tváře druhé z nich naznačoval, že se upřímně vzdala většiny životních radostí a na jógu chodí jen proto, aby potěšila někoho jiného (pravděpodobně Slunečnici, zdálo se, že jsou přítelkyně). Obě se na Phoebe zvědavě podívaly, když vešla. Asi si říkaly: Konečně máme na kurzu i někoho mladého.

„Zdravím, jsem Christina,“ přivítala ji pravděpodobně vegetariánská učitelka jógy a vrhla se k Phoebe. Spolu s ní se blížil i lehký závan aromaterapeutického oleje.

„Já jsem Phoebe.“

„Super, že jsi přišla. Jsem ráda za každého nováčka. A ty jsi odvážná. Doufám, že se ti bude mezi námi líbit.“

Table of Contents

Narnie

Nalezenec od řeky Darle

Spěchej pomalu

Sherlock

Hrabáč, kočka, pijavice a vydra