Když žena

píše ženě

Abhejali Bernardová

Zlata Holušová

Kristina Höschlová

Veronika Sovadina Kašáková

Klaudie Kmentová

Klára Kolouchová

Martina Viktorie Kopecká

Eva Le Peutrec

Kristína Nemčková

Petra Nesvačilová

Pavlína Saudková

Andrea Sedláčková

Nora Vlášková

Jitka Vodňanská

EUROMEDIA GROUP

Když žena píše ženě

Copyright © Ivana Bartáková, Jana Brázdilová, 2024

Abhejali Bernardová, Zlata Holušová, Kristina Höschlová, Veronika Sovadina Kašáková, Klaudie Kmentová, Klára Kolouchová, Martina Viktorie Kopecká, Eva Le Peutrec, Kristína Nemčková, Petra Nesvačilová, Pavlína Saudková, Andrea Sedláčková, Nora Vlášková, Jitka Vodňanská, 2024

Cover © Eliška Racková, 2024

Photos © Petr Horník pro Právo, Monika Horsáková, Jaromír Kavan, Ondřej Košík, Anna Kovačič, Tomáš Krist pro MAFRA, Monika Navrátilová, Roman Souček, Apaguha Ondřej Veselý, Martin Veselý, Tomáš Vodňanský, Dan Vojtěch pro Nikon CZ, Petr Weigl

All rights reserved

ISBN 978-80-242-9932-7

Obsah

Předmluva

Martina Viktorie Kopecká

Andrea Sedláčková

Klára Kolouchová

Veronika Sovadina Kašáková

Eva Le Peutrec

Kristina Höschlová

Klaudie Kmentová

Zlata Holušová

Abhejali Bernardová

Nora Vlášková

Kristína Nemčková

Pavlína Saudková

Petra Nesvačilová

Těm, kteří svými dopisy

zaznamenávají okamžiky.

Těm, kteří svými dopisy zaznamenávají okamžiky.

Předmluva

Vezmete do ruky obálku a z ní vytáhnete nadvakrát přeložený papír. Ohyby povolí a stránka papíru se narovná. Má roztřepené okraje, sem tam nějakou tu zažloutlou skvrnu. V rukou ale zůstává něco cenného – dopis – svědectví momentu a blízkosti člověka. Spolu se stránkou papíru otevíráme jeho osobnost, vnímáme jeho energii. Pousmějeme se tam, kde je cítit jeho humor, prožijeme jeho starost a dojmeme se s vědomím, že ten okamžik je už pryč. Díky těmto pocitům uzrál nápad a posléze vznikla tato kniha. Oslovily jsme ženy, inspirativní osobnosti, aby napsaly dopis, kde zarezonuje jejich téma, jejich zkušenost. A aby ho sdílely a věnovaly jiné ženě, ať už kamarádce, dceři, sestře, nebo sobě samé. V rozhovorech, které vznikly následně, jsme se pak ptaly hlouběji a snažily se porozumět.

Napsat a věnovat dopis není jen tak. Je to osobní, je to odvážné. Schválně si zkuste sednout a napsat někomu třeba jen dvě strany. Se slovy, která jsou černá na bílém, jde ruku v ruce zodpovědnost. O to větší, když se rozhodnete poslat je dál, třeba do knihy, kde si je mohou přečíst tisíce dalších. Proto ženám, našim pisatelkám, patří velké poděkování za jejich odvahu a ochotu sdílet s námi svá často niterná slova a myšlenky.

Jsou dopisy důležité i úplně obyčejné. Některé vyprávějí dějiny a nevšední příběhy, jiné jsou zcela soukromé. Dopisy v této knize by neměly podléhat literární kritice. Nejsou literaturou, ale odžitou zkušeností. Některé se vás dotknou a jiné vám možná neřeknou nic. A to je v pořádku. Často záleží, v jaké životní fázi si vás dopis najde.

Pište a věnujte své dopisy ženám, mužům, dětem, sobě samým i jiným. V téhle naší knize žena píše ženě. A kdo ví, kdo komu bude psát příště…

Jana a Ivana

Martina Viktorie Kopecká

Farářka a psychoterapeutka

Ve dvaadvaceti letech zahořela pro teologii a rozhodla se pro životní změnu: odešla z korporátu a znovu začala studovat. Teologii absolvovala na Husitské teologické fakultě Univerzity Karlovy. Uvěřila v Boha a stala se farářkou Církve československé husitské. Už přes deset let slouží Bohu i lidem v kostele sv. Mikuláše na Staroměstském náměstí a také v malé kapličce ve Strašnicích v Praze. Od roku 2014 zastupuje Církev československou husitskou ve Světové radě církví. Kromě teologie vystudovala psychologii a speciální pedagogiku, usiluje o doktorát a dokončuje další psychoterapeutický výcvik. Díky účasti ve StarDance začala více vnímat své tělo a tanec se pro ni stal součástí života. V pořadu Uchem jehly diskutovala se svými hosty o duchovním rozměru lidského života. Svým projevem oslovuje mladé lidi a ukazuje, že víra a duchovní komunita nám dokáží být oporou v současném světě. Je autorkou knih Deník farářky a Zpověď farářky a taky feministkou, která se zasazuje o rovná práva a příležitosti pro všechny. Se svou partnerkou žije v Praze.

Dopis sestrám

Žijeme v době zahleděné do individuálního prospěchu. Kariér jednotlivců. Nukleárních rodin. Osamělých duchovních poutí. Sesterství jako by zavál čas. Na tolik sester jsme zapomněly. Nepřišly jsme tak o něco?

Má rodná sestro,

chybíš mi. Možná že by můj život byl trochu jiný, kdybys existovala. Nebo kdyby Vás dokonce bylo víc. Ovlivnila bys moje pochopení toho, co to znamená být dívkou a ženou. Asi bychom si spolu hrály anebo bychom se spolu učily bojovat. Proti sobě nebo možná spíše proti světu. Poznaly bychom moc spojenectví. Toho spojenectví, které není jen spiknutím, ale spojením dvou životních názorů, zkušeností, sil a dovedností. Ale do určité doby by náš dětský pokoj rozdělovala nepřekročitelná hranice z lego kostek. Jedna z nás by byla starší, pokud bychom zrovna nebyly dvojčata. Ale věk neznamená, že se ta, která přijde na svět dřív, nemá co naučit od té mladší. Ano, mladší sestry sice spoléhají na to, že jim ty starší zapnou v zimě bundu a v létě pomůžou se sbíráním borůvek do kyblíčku, ale později se tyhle rozdíly rozplynou a sestry jsou si průvodkyněmi. Chybí mi sdílení prožitků a taky domněnek s někým, kdo zná mou rodinu stejně dobře jako já. Přála bych si vyprávět Ti o svých snech, možná by ses jim smála, protože bys měla trochu jinou povahu než já, ale nebránilo by nám to ve vzájemné podpoře. Možná bychom spolu chodily na víno anebo na rum. Ale třeba by Ti nechutnal, což by nebyl tak velký problém, prostě bychom mohly být spolu. Naše sesterství by bylo taky přátelstvím. Sdílely bychom taky navíc původní rodinné zázemí, ale taky nově se rodící starosti. Až by se jedna z nás stala matkou, ta druhá by šla dítěti za kmotru. Tedy, pokud bys nebyla proti? A prosím Tě, půjčila bys mi řasenku? Ne, nepůjčila, není to hygienické. Já vím.

Mé sestry v církvi,

je Vás okolo mě stále víc a jsem za to neskonale šťastná. Nejsem křesťankou od raných dětských let, vlastně jsem pořád „začátečnice“, byť jsem v mezičase vystudovala teologii a přijala kněžské svěcení. Sesterství a bratrství v církvi je krásným důkazem toho, že není potřeba ve společnosti vytvářet složitou hierarchii k tomu, aby se lidé měli v úctě. Nejdřív mi to moc nešlo, oslovovat ostatní tak rodinně, vždyť jsou mezi námi rozdíly mnoha desítek let! Člověk si na to zvykne a vysloveně zdomácní. Ne tolik, že by najednou nosil trepky a tepláky, ale připadá si v církvi doma. Je vítán kdykoliv. A zároveň nemusí vysvětlovat, proč během některých nedělí volí raději výlet do hor nebo naopak do údolí. Sdílíme svou víru a modlíme se za sebe vzájemně. V duchovním světě je ale více druhů sesterství. Můj neskonalý obdiv mají také všechny sestry řádové. To ony dávají tvář službě v církvi. Všechna ta péče o nemocné, poraněné na těle i na duchu, potřebné a vyloučené je na nich. Je to ohromně těžká úloha, pečují modlitbou, ale i službou u lůžka, ve dne v noci, ve školách, v domovech. Promění mnoho životů k lepšímu, vlijí naději do tolika příběhů lidského trápení. Laskavost u nich jde ruku v ruce se zbožností, a taky se vzdělaností, s pokorou a s mnoha obdarováními, která neužívají ke svému prospěchu, ale k tomu, aby se stal svět lepším místem. Nestanou se biologickými matkami, ale o to více se projeví jejich mateřství duchovní. Jsou autoritami, které nepotřebují žádné velké vychvalování, vědí, proč slouží Bohu i lidem, a vědí také moc dobře, co je to láska. Díky jejich vzoru se začalo označení sestra používat i pro ženy pracující ve zdravotnictví. A takto se označuje i povolání mužů ve stejné službě.

Milé zdravotní sestry,

Vám všem patří mé poděkování. Obvykle jste to Vy, kdo se mezi prvními dotýká novorozených dětí, a jste to i Vy, které bdíte u lůžek umírajících. Moje maminka je jednou z Vás. Skoro čtyři desítky let ve službě ve zdravotnictví. Jako malá jsem obdivovala její naškrobený čepec a taky odznak na modrobílé uniformě. Jejím parfémem byla dezinfekce, ale to jsem samo sebou jako dítě neuměla rozklíčovat. Prožila život v záchrance, odevzdala tam své zdraví i klidný noční režim, strávila tam víkendy, Vánoce i narozeniny. Vlastně bych si i kvůli ní přála, abychom uměli sestrám (ženám i mužům v této profesi) projevovat úctu tak, jak to děláme v případě lékařů a lékařek. Přitom jen díky spolupráci všech těchto zdravotníků se můžeme léčit a uzdravovat. Zdravotnictví nebylo a není pro slabé povahy, a přesto se z něj neztratil cit a vnímavost. Vědomí lidského utrpení je jen jedním z aspektů tohoto povolání, nebo spíš poslání. Všechna odpovědnost a vytrvalost, která nekončí a během víkendu se nikam neztratí. A pak ta péče, kterou projevují sestry svým blízkým, v rodině. Kdo bude pečovat o pečující? Nebo kdo jim alespoň projeví uznání?

Milé sestry, milé ženy,

nemusíte být zdravotnicemi, řeholnicemi, husitkami – a přesto jste mi sestrami. V historii se ženy setkávaly, sdílely své životní příběhy, radosti i bolest, mezigeneračně se dokázaly obdarovat radou a zkušenostmi. Byly si trochu blíž než my dnes. Ženství a sesterství, které se propojuje v kruzích, dává smysl, sílu, bezpečné zázemí a vědomí, že nikdy nejsme na nic samy. Ženy se dokáží inspirovat k tvorbě, k duchovnímu prožívání, k opravdovosti, k uzdravování. Po letech služby už vím, že ženská spiritualita je přenádherná právě taková, jaká je – hluboká, mystická, zakořeněná v autenticitě, v tradici, kterou jsme dávno zapomněly, a přesto ji v sobě jako dar máme. Nepotřebujeme si ukazovat křestní listy, abychom si byly blíž, můžeme mluvit nejen o duchovním světě z mnoha úhlů pohledu, a budeme se dívat stejným směrem, hledat a nacházet podobné cíle. Milé sestry, chtěla bych Vás pozvat k tomu, abychom tvořily společenství, síť, která bude vzdálená těm virtuálním pastem. Kruh sesterství, kde si vzájemně pomáháme a kde jsme přijaty. Budu na to sama myslet, budu se snažit vytvářet k tomu podmínky, kdekoliv se zrovna ocitnu. Záleží mi na tom.

Milá sestro, děkuji Ti.

Martino,

svůj dopis jste věnovala podobám sesterství. Sestře, která je sourozencem, sestrám v církvi a ve zdravotnictví a ženám jakožto sestrám, spojenkyním. Proč jste vybrala zrovna tyhle čtyři roviny?

A znáte ještě jiné podoby sesterství? Já jsem přemýšlela, kde všude na sesterství narazím a co všechno znamená být sestrou. Vnímám ho i mezi ženami, které nejsou příbuzné, třeba v komunitě, pracovním kolektivu a samozřejmě v církvi.

„Rodná sestra“ tedy znamená sestru, kterou jste neměla?

Ano, přesně tak. Čím jsem starší, tím víc o sestře sním a mám tendenci ji oslovovat i ve svých úvahách. Myslím, že si sesterství dokážu představit jako výjimečný přirozený sourozenecký vztah. To slovo „sestra“ mám dennodenně ve svém okruhu, lidé mě tak oslovují, protože jsem jim sestrou v duchovním slova smyslu. Asi i tím mě to k myšlence sesterství zas a znova vrací.

Dovedete popsat, o co jste nepřítomností sestry přišla?

Sestra je z mého vysněného hlediska člověk, kterému můžete absolutně důvěřovat a před kterým nemá smysl cokoliv hrát, protože vás zná od samého začátku a ve vteřině vás „prokoukne“. Sesterství je jiné než přátelství s kamarádkami, které si vyberete. Je to pokrevní vztah a pouto k širší rodině, nad kterým v dětství moc nepřemýšlíme a vlastně se o něj ani nestaráme, ale v dospělosti už víme, že je to unikátní a výjimečné lidské pouto. Chceme jej kultivovat a pečovat o něj.

Jedna sestra může té druhé poskytnout nový náhled a odlišnou perspektivu, zejména na věci nebo situace, které nikdo jiný tak dobře nezná. Jedna druhé může pomoct nést bolest, kterou nikdo mimo rodinu nepochopí. Sestry totiž vyrůstaly ve stejném zázemí a nepotřebují si nic vysvětlovat. A pak péče o stárnoucí rodiče. Když je člověk jedináček, je na to buď sám, anebo je odkázaný na to vydělat hodně peněz, aby mohl rodičům zajistit pečlivou a důstojnou péči. Sourozenci si to mohou alespoň nějak rozdělit, navzájem si vypomoct.

Právě tohle společenství je to, co mi v dětství chybělo. Oba moji rodiče pracovali na záchrance. Měli tedy specifickou práci a zájmy a já prožila relativně osamělé dětství. To mě vedlo k větší péči o imaginární svět, zatímco vztah k tomu reálnému světu teď a tady mi prostě chyběl. Myslím si, že sestry si v něm navzájem mohou být průvodkyněmi. Já to nikdy nezažila.

Jak sesterství mezi ženami vnímat? Co pro vás představuje?

Sesterství je pro mě sounáležitostí a spojenectvím. Je to podpůrné a rozvíjející zázemí, které nestaví na první místo kompetitivní zápas o to, kdo bude lepší. Chápu ho jako uskupení, kruh, kde má každá žena svoje obdarování a to obdarování je ostatními chápané jako výjimečné, užitečné a nejlepší.

Píšete, že sesterství jako by zavál čas. Ztratily jsme ho někde? Jak upadá a v čem?

Řekla bych, že Češi obecně neradi deklarují, že patří k nějaké instituci. Myslí si totiž, že se pak musí ve všem s tímto společenstvím identifikovat, ve všem se přizpůsobit. I přesto je v nás touha někam přináležet a vlastně asi neznám nikoho, kdo by nevěřil v něco, co nás přesahuje. Ale sesterství je ještě jiný druh vztahu. K sestře nepřináležíme, sesterství není pasivní role, naopak, vede nás k zapojení se, k dialogu, i ve chvílích, kdy máme jiný názor. Roli samozřejmě hraje i dnešní způsob života, individualismus, izolované rodiny.

V církevním prostředí se třeba zejména ženy dříve scházívaly a modlily se růženec. Dnes se to dělá taky, ale ne v takové míře. Zbožnost mariánského typu, která je tedy přítomná zejména v katolické církvi, je něco, co v té naší církvi podle mě trochu chybí. Církev československá husitská byla založena na tradici katolického modernismu s odvážnými myšlenkami a touhou dělat věci jinak. Já ale u svých kamarádek katoliček vidím, jak velkou sílu má, když se ženy sejdou a modlí společně. Sdílí spolu bolest a utrpení. Každá přece nějaké máme, život není procházka růžovou zahradou. A právě síla duchovního spojení nás posiluje a vnitřně spojuje.

Jak sesterství povzbudit? Jak mu dodat sílu?

Myslím, že klíč leží v určitých životních momentech. Může to být radost nebo smutek, mezní situace nebo bod, kdy nevíme kudy kam. Těch příležitostí je spoustu a důležité je, jak se v nich zachováme. Pokud se jim dokážeme nebránit, a naopak je sdílet, pokud dokážeme být autentické a nebát se ukázat svoje opravdové já, jdeme na to dobře.

Mně samotné v tom pomohl věk. V určitou chvíli jsem si řekla, že jsem, jaká jsem, a snažit se předstírat, že jsem někým jiným, mi akorát vezme mnohem víc sil. A že pokud chci mít dost životní energie na ty věci, na kterých mi záleží, bude třeba sejmout masku a sama se sebou se smířit.

Co zkušenost mateřství nebo ženské kruhy, pomohou nám upevnit společenství?

S příchodem mateřské úlohy se toho v životě ženy změní moc. Kariéru budujeme většinou individualisticky, ale když se ženy stanou matkami, často se sdružují. Sdílení radosti i bolesti je ohromně posilující a nikdo nepochopí maminku tak dobře jako druhá maminka. Myslím, že když dáme život, často se změní i to, jak ochotné jsme přijmout někoho k sobě.

O ženských kruzích čteme v mnoha tradicích. O tom, jak si ženy předávaly zkušenosti z generace na generaci, dokázaly se spolu radovat, pracovat. Myslím, že dřív se to víc dělo v rodině, zatímco dnes se ty kroužky vytváří spíš uměle. Ale i tak mám ve svém okolí rodiny, klany, kde ženy hodně drží pospolu. Jezdí společně třeba rády na dovolenou. To já jsem nezažila, moje babička zemřela v době, kdy bylo mojí mámě 29 let. O tu ženskou linku jsem hrozně rychle přišla, nikdy jsem neměla své spojenkyně. V rodě jsme si všechny ženy hodně podobné a já si říkám, jestli bychom si byly podobné i v myšlenkách.

Proč je podle vás tak důležité budovat komunitu?

Život, který žijeme o samotě, je o mnoho chudší. Já jsem přesvědčená, že komunitní rozměr budeme znovu vyhledávat. Každý si neseme nějakou zátěž a potřebujeme si někde odložit – ať už v kostele, nebo u terapeuta. Když řekneme nahlas, co nás trápí, třeba mezi lidmi, se kterými sdílíme životní prostor nebo záliby, může to vést k sounáležitosti, která nám tolik chybí.

Já vlastně někdy vidím, že v té mé sociální bublině to funguje. Jenže bublina je bublinou, a já v ní vídám myšlenky příbuzné těm mým. Myslím si, že by někdy bylo přínosnější popovídat si se ženami, které neznám, ale se kterými mě pojí třeba stejná čtvrť nebo dům.

Vnímáte sesterství jako dobrovolné upozadění se? Jako příležitost nechat vyniknout druhé?

Spíš než o upozaďování a vynikání je sesterství o vzájemnosti, o neposuzování, o doprovázení. Konkurenčního boje je všude dost, o ten nouzi nemáme.

Co pro vás znamená síla ženy? V čem je síla ženskosti?

Ženy jsou pro mě nositelkami životodárné energie. Žena dokáže samu sebe ohrozit na životě, aby život dala. Dneska je samozřejmě větší blahobyt a zdravotnictví je u nás na vysoké úrovni, takže tenhle moment nepůsobí tak ostře jako dřív, ale princip zůstává zachován. Navíc matka dává dítěti mnoho a mnohého se sama vzdává – třeba svého času a komfortu, části kariéry i společenského života, sexu i estetiky. Tohle obětování se je pro ženy unikátní a mimořádné. I když se třeba nestanou matkami, často obětují život službě jako řádové sestry či zdravotní sestry, dříve i učitelky, které v tomto zaměstnání nesměly mít děti.

Máte nějakou vlastní ikonu ženství?

Když pominu žijící ženy, pak je to Marie, Ježíšova matka. Když otěhotněla, šlo jí jako neprovdané ženě o život. Její příběh je o doprovázení dítěte, které je výjimečné a zvláštní, a vymyká se všem představám o tom, co je to být matkou synovi. Marie doprovází syna až ke kříži, ke smrti. To žádná matka nechce zažít. V jejím příběhu je toho obsaženo mnoho.

Jaká je ženská spiritualita? V čem je svébytná a v čem třeba jiná než ta mužská?

V textu, ke kterému si připravuji kázání, mě zajímají různé citové momenty, vztahové zvláštnosti, paradoxy nebo pocity trapnosti. Asi se nedá říci, že ženy kážou jinak než muži, každý z nás je jiný. Ale specifikem může být zaměření na péči, na touhu přinést úlevu. Samozřejmě že to nejde říct plošně, ale naše životní zkušenost nás vede k tomu, abychom vypichovali nějaké aspekty.

Je důležité, aby v církevní službě byli jak muži, tak ženy.

Často se vás ptají na vaši ženskost, tu vnějškovou… ženy působící v církvi si dokážeme představit dobře jako řádové sestry, které svou vnější individualitu a ženskost často upozaďují. Vy jste se rozhodla si tu „vnější ženskost“ ponechat? Proč?

Je třeba rozlišit péči o zevnějšek a péči o tělo. Péče o tělo pro mě znamená dopřávat si dostatek odpočinku, hýbat se, rozumně jíst, mít úctu k tomu „materiálu“, ve kterém ožívá duch. Péče o zevnějšek by podle mě měla být hlavně o tom, co si žena sama přeje. A ne aby to vyhovovalo nějakému módnímu diktátu. Já třeba byla během StarDance neustále pod vrstvou make-upu. Ta maska mě tak iritovala, že jsem na sobě v životě mimo přímé přenosy nesnesla vůbec žádné líčení. Trvalo mi asi čtvrt roku, než jsem se trochu vzpamatovala, a od té doby jsem v tomto ohledu hodně ubrala.

Pravda ale je, že hodně slýchám, že moje ženskost, „normálnost“, mi v očích neznámých lidí přidává na lidskosti a dostupnosti.

Jsou nějaké momenty, kdy vám je vzhled na překážku?

Někdy mi chodí spoustu krásných pozvání a vyznání, ale já to vlastně nechci. Nechci, aby za mnou lidi chodili, protože si chtějí prohlédnout, jak vypadám, kolik vážím a jaké mám nehty. Já je mám vést v duchovním životě, a tohle mi paradoxně situaci ztěžuje. Vedu třeba přípravy ke křtu. Párkrát se mi stalo, že mě muž na třetím sezení pozval na večeři. Na přípravy chodil, jen aby získal nějakou záminku... Já jsem tak v situaci, kdy věnuju hodiny svého času člověku, který sleduje úplně jiné cíle než já.

Vraťme se ještě k tělesnosti. Může být sex podle vás duchovní?

Považuji tělesnou rovinu za nesmírně důležitou a taky vlastně duchovní. I sex proto může být velmi duchovní. Nedávno mi vyšel komentář k Písni písní, erotické sbírce básní ve Starém zákonu. V ní jsou krásná vyjádření obdivu k lidskému tělu. Pokud je tělo chrámem, kde žije duch, pak všechno, co je tomu tělu příjemné, co mu dělá dobře, souvisí nejen s fyzickou rovinou, ale také s rovinou duchovní. Pokud někomu dávám své nahé tělo, dávám mu nahou duši. V mém pojetí není sex náhodná okolnost, je to dlouhodobá kultivace a vzájemné poznávání, náležení si a patření si. Vždyť co víc můžeme dát druhému.

Na konci dopisu píšete, že pro sesterství, pro ženské společenství uděláte to, co bude ve vašich silách. Co je to?

V mých silách je to, že si budu sama volit situace, které mě nepřipraví o všechnu sílu. Takové, které pro mě nebudou past. Já jsem třeba vždycky byla popostrkována k extroverzi, ale ve skutečnosti mi v ní není dobře, mám spíš ostych.

Sesterství je pro mě o tom, že každá z nás přijmeme to, jaké jsme. A zároveň se nám dostane přijetí od ostatních. A pokud chceme něco překročit a dojít ke změně, taktéž se nám stejnou měrou dostane podpory. Boj mezi ženami je plýtvání silami, časem a prací.

Andrea Sedláčková

Režisérka, scenáristka a spisovatelka

Vystudovala scenáristiku a dramaturgii na FAMU. V roce 1989 emigrovala do Paříže, kde absolvovala katedru střihu na filmové škole FEMIS. Jejím filmovým debutem se stal thriller s incestní tematikou Oběti a vrazi, následoval snímek Musím tě svést. V roce 2014 měl premiéru její celovečerní hraný film Fair Play o státem organizovaném dopingu v Československu osmdesátých let. Natočila několik celovečerních dokumentárních filmů, například Život podle Václava Havla. Ve Francii, kde se živí střihem hraných filmů, byla v roce 2021 vyznamenána Řádem umění a literatury v hodnosti rytířky. Je autorkou autobiografie Moje pařížská revoluce, románů Každý něco tají a Téměř nesmrtelná láska. Bez psaní dnes prý neumí existovat. V roce 2023 vydala obsáhlou biografii české avantgardní malířky a umělkyně Toyen, první dáma surrealismu. Sama o sobě říká, že ze severomoravského Jablunkova si v sobě nese jistou tvrdost a ráznost. Žije střídavě v Praze a Paříži, kde mají domov její dvě děti.

Milá Karolíno,

už dlouho jsem Ti nepsala, naposledy asi v roce 1980.

Tři roky před tím jsem si Tě vymyslela. Bylo mi deset, neměla jsem žádné kamarádky, celé dny četla romány vypůjčené v Městské lidové knihovně, připadala si v sídlištním bytě opuštěná, potřebovala s někým sdílet svá trápení. Psala jsem si také deník, ale ten už nestačil, dopisy mi umožňovaly klást otázky, na které jsem si Tvým jménem o pár dní později odpovídala. Dnes by si člověk asi mohl vypracovat virtuální kamarádku prostřednictvím umělé inteligence, já si to tehdy musela odpracovat sama. Dopisy Tobě jsem psala v obýváku, ty Tvoje pro mě v kuchyni. Vedla jsem tudíž dialog sama se sebou, který mi umožňoval dívat se na situaci z jiné strany (nebo jsem se tak alespoň domnívala). Bylas rozumnější verze Andrey, která se pořád litovala, že na ni všichni kašlou. Tedy především její maminka. Radila jsi mi, abych se dobře učila a že mi školou dosažené výsledky pomohou. A vyprávěla jsi mi na oplátku svůj život. Byl to ten, co jsem znala z našeho sídliště. Ženy odpoledne tahaly nákupy, staraly se o děti, vařily. Když děti zlobily či neměly dobré známky, dostaly pár facek od autoritářských otců, kteří pak vyrazili na pivo do hospody. O víkendech muži myli před barákem auta a ženy pekly a zabývaly se úklidem. Takoví byli Tvoji rodiče a já Ti záviděla, že máš život plný jasných pravidel. Naši byli rozvedení, otce jsem vídala o víkendech a moje maminka se chovala úplně jinak, než bylo zvykem. Z práce se vracela pozdě, lednička byla prázdná, jedla se polévka z pytlíku. Nevěděla jsem, že je to daň za něco, co si později v pozitivu vyberu.

Ve třinácti letech jsem začala hrát ve filmu. Náhle se na mě upřel pohled dospělých, ocitla jsem se ve veselém a přitažlivém světě a přestala Ti psát.

Takže co se potom stalo? Prožívala jsem první lásky a zklamání a až kolem devatenácti let jsem našla skutečné kamarádky, na svou dobu nesmírně samostatné. Myslím, že jsme byly vybaveny neviditelnými anténkami, které nám sdělily, že se k sobě hodíme právě svojí emancipací. Ale to slovo bychom nepoužily, emancipovaná žena v té době působila jako někdo nesympatický, trochu „mužatský“. Dostala jsem se na pražskou filmovou školu, pak jsem emigrovala do Paříže a tam vystudovala místní filmovou školu. Zase přišla zamilování a zklamání, a pak velká láska, děti, dneska už dospělé – Karel a Anna. Snažila jsem se, aby nepoznaly pocit opuštění, který mě tolik tížíval. Píšu knihy, scénáře, natáčím filmy, hlavně o dívkách, které si razí cestu vpřed. Měla jsem takové obvyklé problémy, někdy to v osobních vztazích neklapalo, párkrát jsem zažila neúspěch v práci.

Když jsme vedly naši korespondenci, chtěla jsem, aby léta poskočila a byla jsem už konečně dospělá. Teď bych si přála, aby se čas zastavil a já nestárla, to se mi nesplní.

Zpětně vidím, že všechny moje české kamarádky, kterým se podařilo profesionálně uspět, utekly ze stereotypů našeho dětství. I když některé přetrvávají, například ve Francii je mateřská dovolená jen dva měsíce po porodu a pak se ženy vracejí do práce a děti tráví dny v jeslích, což je v Čechách většinou považované za trestuhodné, žena by se měla obětovat a zůstat doma tři roky.

Když bych se dnes podívala z okna našeho pražského sídliště, asi bych viděla jiný svět. Nebo v to aspoň doufám.

To jsem se nějak rozepsala.

Tvá Andrea