Ukrajina

v plamenech

Jurij Felštinskij, Michail Stančev,

Ukrajina

v plamenech

Tato kniha je věnována

hrdinnému ukrajinskému lidu.

a Tomáš Lemešani

EUROMEDIA GROUP

Copyright © 2022 by Yuri Felshtinsky, s povolením užívání a distribuce pro Českou republiku a Slovensko pro Tomáše Lemešaniho.

Všechna práva vyhrazena, včetně práva na reprodukci. Žádná část této knihy nesmí být použita nebo reprodukována jakýmkoli způsobem bez písemného souhlasu vydavatele, s výjimkou stručných vyjádření obsažených v kritických článcích a recenzích.

ISBN 978-80-242-9639-5

Obsah

PŘEDMLUVA K VYDÁNÍ 2022

PŘEDSTIHLA SVOU DOBU

UKRAJINA:

EXKURZ DO HISTORIE

SLOŽITÁ CESTA UKRAJINY DO VELKÉ EVROPY

ATENTÁT NA GEORGIJA GONGADZEHO

PARLAMENTNÍ A PREZIDENTSKÉ VOLBY V LETECH 2002–2004

ORANŽOVÁ REVOLUCE

VIKTOR JUŠČENKO – DON QUIJOTE POLITIKY

PREZIDENT VIKTOR JANUKOVYČ, 2010–2014

MAJDAN

BANDEROVCI: nástroj propagandy

REVOLUCE POKRAČUJE

OBMĚNA MOCI, NEBO OBMĚNA OLIGARCHIE?

KRYMSKÁ RAPSODIE

RUSKÉ JARO V KREMLU A NA JIHOVÝCHODĚ UKRAJINY

HITLER VS. PUTIN. V ČEM SE PŘEPOČÍTALI?

PREZIDENT PETRO POROŠENKO

VOLODYMYR ZELENSKYJ

RUSKÁ AGRESE NA UKRAJINĚ (2014–2022)

ZÁVĚR

DOSLOV

PŘEDMLUVA K VYDÁNÍ 2022

Zatímco píšu tyto řádky a sedím doma v kanceláři v Massachusetts, město Charkov, kde žije můj spoluautor Michail Stančev, je ostřelováno raketami ruských ozbrojených sil. „Situace je tu hrozná. Každý den bombardují. Zjevně se rozhodli, že budou Charkov atakovat tak dlouho, dokud se nevzdáme. Dnes v noci jsem spal na podlaze, protože byly nálety a v blízkosti mého domu padaly rakety nebo bomby. Díky Bohu, že jsme s manželkou naživu. Moje děti mě žádají, abych odjel, ale já nemám auto a jízda po ukrajinských silnicích je velmi nebezpečná.“ Toto je z Michailova posledního e-mailu.

Naše kniha byla napsána v roce 2014 a vydána v ruštině, ukrajinštině a polštině v roce 2015. Když jsem si ji teď, v březnu 2022, znovu přečetl, uvědomil jsem si, že jsem do ní nemohl přidat ani opravit jediné slovo, protože už v roce 2015 bylo jasné, co se v budoucnu stane. Všechny naše předpovědi se bohužel naplnily.

V roce 2014 nám všem Ukrajina, která byla napadena Ruskem, poskytla oddechový čas, který jsme nevyužili. Kdyby sankce, které dnes na Rusko uvalujeme, byly uvaleny již v roce 2014, po anexi Krymu a invazi na východní Ukrajinu, nemuseli bychom být svědky velké války, která se odehrává před našima očima. Jak se ukázalo, agrese proti Gruzii v roce 2008 a invaze na Ukrajinu zůstaly bez trestu, Putin z nich nevyvodil žádné důsledky. Přesněji řečeno: byl spáchán zločin, byly zpustošeno a zabráno území jiných, zabity tisíce lidí a nenásledoval žádný trest. Je zřejmé, že jediný závěr, který agresor mohl vyvodit z toho, co se stalo, byl, že může pokračovat v napadání svých sousedů. Ukrajina byla na Putinově seznamu číslo jedna. Proto na ni zaútočil.

24. února 2022 Putin rozpoutal třetí světovou válku. Ve svých hysterických projevech, které předcházely útoku na Ukrajinu, i bezprostředně po invazi varoval, že plánovaná válka bude termonukleární a že zabrání Ukrajiny je pouze první fází rozsáhlejšího plánu. Jeho projevy jsou postupem času stále agresivnější – až schizofrenní. Ale Putin je stejně šílený jako byl například Hitler. Posuzování, zda je Putin duševně zdravý, nebo nemocný, nám tedy v našem boji s ním nijak nepomůže.

Od jara 2022, kdy vzniká tento text, bojuje všemi opuštěná Ukrajina sama proti válečnému zločinci Putinovi. Jak dlouho to bude trvat a jak bude probíhat válečné tažení, nyní nikdo nedokáže přesně odhadnout. Rusko nemůže na Ukrajině zvítězit. Ničí však vše, co mu přijde do cesty.

První měsíc války ukázal, že naprosto všichni vojenští pozorovatelé podcenili sílu odporu ukrajinské armády a naopak přecenili sílu ruské armády. Je třeba si uvědomit, že Rusko soustředilo všechny své bojeschopné jednotky na hranicích Ukrajiny, čímž vystavilo ostatní fronty riziku a zůstalo bez rezerv. Zpočátku byly do Běloruska dokonce přivezeny jednotky z Dálného východu. Nyní se k Ukrajině přesouvají vojska z okupovaných autonomních republik Gruzie, přivádějí se žoldáci ze Sýrie, Kadyrovovi hrdlořezové z Čečenska, žádá se pomoc z Kazachstánu a Běloruska, povolává se 130 tisíc rekrutů... Jinými slovy, ruská vojska mohou vtrhnout na Ukrajinu a zabývat se rabováním, ničením a drancováním, ale nemohou úspěšně vést bojové operace na cizím území.

Podle plánu, pokud bude potřeba desítek tisíc ruských vojáků a stejného počtu ukrajinských životů ke zničení starobylých měst, která přežila druhou světovou válku nebo byla později obnovena, a možná i bez čekání na vojenské operace ruské armády na Ukrajině, jen prolomením pozemního koridoru do Podněstří, kde jsou již soustředěna ruská vojska, se Putin dostane k hranicím dalšího nečlenského státu NATO – Moldavska – a přistoupí k jeho obsazení. To je druhá část jeho plánu: zničit i Moldavsko. Poté budou do války vtaženy všechny bývalé evropské republiky SSSR, které dosud nevstoupily do NATO – Bělorusko, Ukrajina a Moldavsko. V další fázi plánuje Putin navštívit buď Finsko a Švédsko, které rovněž nejsou členy NATO, nebo pobaltské státy, které členy NATO jsou.

V prvních týdnech této války uspořádal nezodpovědný běloruský diktátor Lukašenko, který svou zemi zatáhl do války proti Ukrajině na straně Ruska, podvodné „referendum“ o zrušení bezjaderného statusu Běloruska. Očekávám, že v blízké budoucnosti, jakmile bude signalizována porážka Ruska ve válce s Ukrajinou, Putin rozmístí jaderné zbraně v Bělorusku pod záminkou, že mu vrátí to, co mu Rusko vzalo po roce 1993, kdy se Bělorusko vzdalo jaderných zbraní.

Putin pak začne NATO vydírat, že pokud odmítne uznat jeho kontrolu nad Ukrajinou a Moldavskem, Bělorusko zahájí jaderné údery na Polsko a Litvu (o nichž bude Rusko tvrdit, že s nimi nemá nic společného). To bude Putinův nový druh hybridní války: jaderná hybridní válka z cizího území. Zahájí NATO odvetný úder pouze proti Bělorusku, nebo prohlásí, že Lukašenko není nezávislý na Rusku a že termonukleární úder inicioval Putin?

Je tu prvek, který dnes nelze ignorovat a který nelze vynechat: prezidentské volby v USA v roce 2024 a teoretická možnost vítězství Donalda Trumpa. Není náhodou, že Trump už žádá Putina, aby mu pomohl shromáždit špínu na Bidenovu rodinu. Dává Putinovi najevo, že pokud mu pomůže stát se prezidentem, Trump mu na oplátku umožní ovládnout Evropu. Pokud se Trump stane prezidentem, USA vystoupí z NATO a Evropa bude muset bojovat proti Rusku samotná.

V těchto tragických dnech, na jejichž pozadí vypadá Guernica Pabla Picassa jako úvodní skica monumentálního a stále nedokončeného obrazu, nelze nezmínit muže, který se zcela nechtěně stal symbolem svobodné Ukrajiny a odporu proti Putinovi: ukrajinského prezidenta Volodymyra Zelenského. Ať už se s ním nyní stane cokoli, ať už válka dopadne jakkoli, do historie se zapíše jako státník, který se postavil na odpor a bránil nezávislost své země proti šílenému tyranovi, který ničí vše, co mu stojí v cestě. Zelenskyj už tento boj vyhrál, protože Putin už tuto válku prohrál. Putin to jen zatím neví. Nemůže se zastavit – ani na Ukrajině, ani mimo ni. Půjde do války s celým civilizovaným světem. Putin však tuto válku nemůže vyhrát, protože nyní nemá nic než jaderný bluf. Nemá už ani armádu, kterou by mohl napadnout Evropu. Na Ukrajině o ni přišel.

Na Rusko, Putina a Putinův režim lze nyní jednoduše zapomenout. Žádná země jako Rusko už neexistuje. Putin ji zničil. Existuje opovrhovaný a nenáviděný stát a opovrhovaný a nenáviděný lid, který v něm žije. Už není prezident Putin, pouze šílený tyran, který se zahnal do bunkru. Žádný Putinův režim neexistuje. Dnešní Rusko má režim, který se nejvíce podobá německému nacismu v roce 1939. Rusko v takovém režimu nemůže dlouho přežít, stejně jako nemohlo přežít Hitlerovo Německo.

Putin je tyran a vládce divoké země, který zneuctil celý ruský národ a zneuctil sám sebe na celá staletí. I pro nás je těžké si představit, jak budou nyní vypadat dějiny Ruska 21. století. Bude někdo schopen říci o Rusku a ruském lidu v příštích řekněme sto letech jediné dobré slovo? Samozřejmě že ne. To není možné. Rusy už nezachrání Puškin, Dostojevskij, Tolstoj, ani balet s Labutím jezerem, ani Gagarin. Putin 24. února 2022 pohřbil Rusko. Na příští staletí. Navždy. Jak moc musí Putin a ti, kdo dnes řídí Rusko, nerozumět otázkám věčnosti, aby takto zneuctili svou zemi a svůj lid, o němž se domnívají, že k němu patří? Dokonce i Stalin se díky zapojení SSSR do druhé světové války na straně Spojenců dokázal po uzavření paktu s Hitlerem v srpnu 1939 vyhnout všeobecné hanbě a opovržení. Kdyby měl největší nepřítel Ruska za úkol způsobit zemi co největší škody, nemohl by přijít s tak divokým a zločinným projektem! Putin a jeho spolupracovníci z Lubjanky ji však dokázali vymyslet a realizovat.

Válka Ruska proti Ukrajině nemůže skončit, a ani neskončila, vítězstvím Ruska nad Ukrajinou. Z toho bohužel nevyplývá, že Ukrajina může tuto válku vyhrát bez pomoci NATO. Jednoduše proto, že válka se nyní vede na ukrajinském území a Putinovi je úplně jedno, kolik ruských vojáků v této válce použije. Život položí například 100 tisíc vojáků a co pak? Ukrajinci budou unaveni odvážení a pohřbívání mrtvol. Tyto mrtvoly ruských vojáků budou ležet na polích a rozkládat se. Blíží se léto a zvířata je budou okusovat... A to vše v 21. století pod heslem „obnova Velkého Ruska“!

Kvůli tomu všemu jsme udělali velký pokrok v pochopení toho, co je Putin, co je moderní Rusko, co je na něm strašného a co ohrožuje svět touto říší zla. Odpověď na otázku, jak Putina zastavit, je jednoduchá a zřejmá: Putina lze nyní zastavit pouze silou – jako Hitlera v roce 1939. Čas mírových rozhovorů skončil. Sankce uvalené se zpožděním 8–14 let oslabují Rusko, vyřazují ho ze světového společenství, ale sankce nemohou zastavit Putinovu agresi. Toho může dosáhnout pouze zásah Ukrajiny a NATO. A jediný způsob, jak tuto válku ukončit (protože Putin ji neukončí), je porazit Putina koaličními silami, jako tomu bylo v roce 1945.

Ani Hitler si 1. září 1939 nemyslel, že rozpoutá světovou válku, v níž sám prohraje a jeho říše bude zničena, roztrhána na kusy, napadena a rozkouskována na dva státy. Navíc nečekal, že se šest let po vypuknutí této války zabije. Ani Putin nic takového nenaznačuje. Obecně platí, že kdyby velitelé, kteří zahájili válku, předem věděli, jak skončí, nevznikla by ani jedna. Všechny války byly vždy koncipovány jako vítězné bleskové války, ale často trvaly mnoho let a končily porážkou jejich iniciátorů. Putin zde tedy není výjimkou, ale obecným banálním pravidlem.

Nedostatek kultury mu brání vše pochopit. Zdá se, že útočí, ale sedí v bunkru kdesi na ruském venkově, jako v obléhané pevnosti, u dlouhého stolu, kam na něj nelze dosáhnout, udeřit ho něčím těžkým do hlavy, hodit nůž, otrávit... Předstupuje před lidi v akváriu z neprůstřelného skla... A to je diktátor „velké jaderné mocnosti“! Jak se to dá srovnat se Zelenským, který mluvil na ulici v Kyjevě navzdory hrozbě náletu? V dnešních světových dějinách Rusko a Ukrajina píší každá svou vlastní kapitolu. Děsí mě představa, jak bude v této učebnici vypadat kapitola o ruských dějinách. Bolí mě, že kapitolu o dějinách Ukrajiny si nepřečte mnoho občanů této velké země – Sláva Ukrajině.

Jurij Felštinskij.

Březen 2022, Boston

PŘEDSTIHLA SVOU DOBU

Jsem spoluautorem dvou knih, které předběhly svou dobu o šest let. Tu první, Blowing Up Russia (v českém vydání Rusko v plamenech), jsem napsal v roce 2000 společně s Alexandrem Litviněnkem. A přestože se kniha stala v Rusku slavnou a v srpnu 2001 byla dokonce částečně publikována v Moskvě ve zvláštním vydání listu Novaja Gazeta, mimo Rusko jí nikdo nevěřil: příliš černě popisovala, co se děje v „demokratickém“ Jelcinově–Putinově státě. Psali jsme o tom, jak Federální bezpečnostní služba úspěšně sabotovala demokratické reformy v zemi, jak obratně byla prostřednictvím teroristických útoků organizovaných bezpečnostními službami vyprovokována tzv. první čečenská válka a poté i druhá válka, která začala v září 1999. Podrobně jsme analyzovali útoky, k nimž došlo v září 1999 v několika ruských městech, a dospěli jsme k závěru, že za těmito teroristickými útoky, které vedly k druhé čečenské válce, stály ruské bezpečnostní služby s cílem dostat k moci svého člověka – ředitele FSB Vladimira Putina.

V roce 2001 však bylo těžké tomu všemu uvěřit. Uplynulo pět let. V listopadu 2006 byl v Londýně otráven Alexander Litviněnko. Důvody této vraždy a její historie jsou samostatnou detektivkou. Nyní je však důležité zdůraznit jinou věc: právě po otravě Litviněnka v Londýně smrtelným radioaktivním jedem uvěřilo západní veřejné mínění nejen ve Velké Británii, ale na celém světě obsahu knihy Blowing Up Russia. Vše, co je tam popsáno, se nyní začalo jevit jako banální pravda; a bylo dokonce zvláštní, že si toho nikdo nevšiml dříve. V roce 2007 byla kniha vydána ve dvaceti zemích.

V roce 2008 jsem společně s ruským kolegou Vladimirem Pribylovským napsal práci Korporace: Rusko a KGB za prezidenta Putina. Kniha popisuje, jak se KGB, přejmenovaná na FSB, deset let, od roku 1991 do roku 2000, snažila převzít moc a kontrolu nad celým Ruskem, včetně organizovaného zločinu, financí a ekonomiky této obrovské země, jak první dva pokusy o převzetí moci selhaly v srpnu 1991 (tzv. srpnový puč) a v březnu 1996 (spiknutí generála Alexandra Koržakova); jak v důsledku těchto dvou neúspěchů KGB/FSB radikálně změnila taktiku a stanovila si za úkol uchvátit moc v zemi nikoli pučem, převratem nebo spiknutím, ale legálně, prostřednictvím celostátních voleb.

Bylo třeba obsadit pouze jednu pozici. Byl to však post ruského prezidenta. A za tímto účelem byla Jelcinovi, senilnímu a morálně zničenému dvěma čečenskými válkami, a členům jeho rodiny výměnou za plnou imunitu a nedotknutelnost nabídnuta možnost výběru ze tří kandidátů: Jevgenije Primakova, starého agenta KGB a bývalého ředitele ruské zahraniční rozvědky; Sergeje Stěpašina, bývalého ředitele kontrarozvědky, jednoho z organizátorů první čečenské války, a Vladimira Putina, ředitele Federální bezpečnostní služby Ruské federace. Bez ohledu na to, koho Jelcin vybral, moc by byla stále v rukou bezpečnostních služeb (bývalé KGB). Putin měl štěstí. Karty byly rozdány proti Jelcinovi: Primakov, který spěchal, aby sesadil Jelcina z trůnu ještě před vypršením jeho mandátu díky spolčení s parlamentem, který byl proti Jelcinovi; a Stěpašin, který se spolčil se starostou Moskvy Jurijem Lužkovem. Putin byl na seznamu poslední. Jelcin se rozhodl pro něj. V srpnu 1999 byl Putin přesunut z funkce ředitele FSB do funkce předsedy ruské vlády. A v září teroristické útoky zabily téměř 300 lidí a zahájily druhou čečenskou válku. 31. prosince 1999 Jelcin dobrovolně a předčasně odstoupil, čímž se Putin stal úřadujícím prezidentem země ještě před volbami; a 26. března 2000 bylo oznámeno, že Putin vyhrál formální prezidentské volby, když získal něco málo přes 50 procent hlasů.

Po nástupu do funkce Putin radikálně a zásadně změnil systém státní moci v Rusku: fakticky rozpustil horní komoru parlamentu, Radu federace; zlikvidoval nezávislost a volitelnost gubernátorů; vrátil se k sovětskému systému přísné kontroly centrem (Kremlem); vyhlásil tzv. vertikálu moci; ovládl hlavní sdělovací prostředky; postupně zlikvidoval svobodu slova; učinil všechny fáze voleb kontrolovatelnými jeho úřadem; učinil absolutně poslušným parlament, který se stal pouhým statistou.

Jelikož Putinova vláda přišla v době, kdy ceny surovin a nerostných surovin rostly nevídaným tempem, pozvedl Putin úroveň prosperity v zemi, umožnil rozvoj a rozkvět tržního hospodářství a formuloval určitý kodex, pravidla hry, která museli respektovat všichni její účastníci – tzv. elita. Tento kodex byl velmi jednoduchý: ti, kdo plánovali soupeřit o moc s Kremlem, měli být zničeni (ekonomicky, dokonce i fyzicky). Ti, kteří chtěli pouze zbohatnout, se nakonec mohli stát členy korporace Rossija, v jejímž čele stál Vladimir Putin, předseda její správní rady. Složení představenstva korporace a počet akcií, které vlastnili jednotliví členové, však zůstávalo přísným státním tajemstvím, o němž se dalo pouze spekulovat.

Alarmujícím faktorem bylo, že Putin od svého nástupu k moci v roce 2000 začal do nejvyšších státních funkcí jmenovat bývalé i současné příslušníky bezpečnostních služeb nebo osoby, o nichž se vědělo (nebo byly vážné důvody se domnívat), že jsou agenty bezpečnostních služeb. Formálně vzato tím Putin neporušil žádný zákon. A v důsledku toho se země během několika let ocitla doslova i obrazně v rukou FSB. Bývalí důstojníci KGB nyní zastávali nejen nejvyšší vládní funkce, ale působili také ve správních radách nebo stáli v čele největších ruských ekonomických struktur, především v surovinovém a finančním sektoru.

Nicméně až do roku 2008 bylo možné Putinovi vyčítat především jeho snahu uzurpovat si moc za účelem obohacení akcionářů korporace Rossija. A dokud se oči malého diktátora upíraly na zemi, kterou svět zná jako Ruskou federaci, nebyly USA a Evropa připraveny vnímat ho jako hrozbu v klasickém smyslu, jakou pro civilizovaný svět představovali Lenin, Stalin, Chruščov nebo Brežněv. Putin byl považován za nejpokrokovějšího, nejpředvídatelnějšího, a dokonce i nejproameričtějšího vůdce, s nímž kdy zahraniční vlády musely jednat. S výjimkou Michaila Gorbačova a Jelcina na počátku jeho vlády se Putin jevil jako člověk, se kterým se dá vždy vyjednávat. Tak tomu bylo až do chvíle, kdy ruská vojska zahájila v srpnu 2008 vojenskou akci proti Gruzii.

Historie rusko-gruzínské války je nepřehledná a složitá a ruská média zapojená do dezinformační války udělala mnoho pro to, aby zamlžila celý světový tisk. Vzhledem k tomu, že bylo velmi obtížné najít na mapě dokonce i Gruzii, nemluvě o Abcházii a Jižní Osetii, nebylo západní veřejné mínění schopno pochopit smysl této skutečně složité konfrontace malých kavkazských národů. Když se v srpnu ukázalo, že ruská armáda nemá v plánu vstoupit do Tbilisi a zmocnit se celé Gruzie, západní mocnosti si oddechly a odložily mapy. Postupně se rusko-gruzínský konflikt stal minulostí a upadl v zapomnění. Abcházie a Jižní Osetie, kde zůstala ruská vojska, uspořádaly referenda a vyhlásily nezávislost, kterou uznalo pouze Rusko. Gruzie na protest přerušila diplomatické vztahy s Ruskem.

Na tomto pozadí byla v roce 2008 vydána kniha Korporace: Rusko a KGB v době prezidenta Putina. Není co dodat, na svou dobu byla stejně jako Blowing Up Russia naprosto nevhodná. Všichni se snažili zapomenout na neúspěšnou velkou válku Ruska s Gruzií a životopis Putina a KGB, v níž Putin celý život pracoval, tomuto pohodlnému zapomínání velmi překážel.

Jako historik vzděláním i povoláním jsem zvyklý měřit časové rámce na roky, desetiletí, staletí. Dobrá kniha se od špatné liší tím, že obstojí ve zkoušce časem. Knihy, které jsem napsal, nezastarávají. Měl bych dodat: bohužel. Opravdu bych si přál, aby Blowing Up Russia a dokonce i Korporace zastaraly. Jenže uplynulo šest let a ukázalo se, že portrét Putina a systému, který jsem v roce 2008 vytvořil v knize Korporace, není groteskní nebo přehnaný, ale jde spíše o změkčenou realitu.

Bylo nám trapné nazývat Putina Hitlerem. Ne proto, že se narodil a žil v jiné zemi, která se s nacistickým vůdcem přátelila nebo bojovala. Mysleli jsme si, že Putin na Hitlera nemá, protože až do března 2014 pro něj bylo důležité zůstat členem evropského společenství: navzdory bombovým útokům na obytné domy v Rusku v září 1999, navzdory nové válce v Čečensku, navzdory potlačování svobod vlastních poddaných a navzdory válce proti malé Gruzii v roce 2008.

V březnu 2014 Putin překročil Rubikon. Odstřihl se od evropského a světového společenství; ukázal, že korporátní finanční zájmy země jsou na druhém místě, za ruskými národními, či spíše nacionalistickými a geopolitickými zájmy, jak je vidí Putin. A ten vidí Rusko výhradně jako nové impérium povstávající z trosek. A je to on, kdo toto impérium oživuje.

Putin je nezodpovědný a nevzdělaný zjednodušovatel. Historii zná velmi špatně a není náhodou, že německá kancléřka Merkelová řekla, že ruský prezident žije v jiném světě. Nemyslela tím, že se Putin zbláznil. Měla na mysli, že operuje s pojmy, které jsou dávno překonané – z 19. a první poloviny 20. století, kdy všichni uvažovali v kategoriích dobývání území a sjednocování národů.

Rusko už vedlo válku na Krymu v letech 1853–1856 a prohrálo ji. Putin dnes promlouvá ke světu z pozice síly – stejně jako svého času Hitler. Hitler se však stále opíral o blok s Itálií a Japonskem a od srpna 1939 také o spojenectví se Stalinem – a přesto prohrál. Rusko se při anexi Krymu ocitlo v absolutní izolaci. Nebylo podporováno žádnou zemí (s výjimkou několika afrických států). Dokonce i Čína se omezila na zdvořilou neutralitu.

Analogie mezi březnem 1938, kdy Hitler nejprve obsadil Rakousko a poté v září téhož roku Sudety, a Putinovým obsazením Krymu v březnu 2014 je tak zřejmá, že srovnání Putina s Hitlerem neopouští stránky novin a ústa politických a veřejných činitelů. Dokonce i Hillary Clintonová přirovnala Putina k Hitlerovi. Otázka však nezní, zda je Putin Hitler a zda kráčí v jeho stopách. Otázkou je, co máme dělat a co můžeme očekávat my všichni, kteří známe historii hitlerismu. Kdyby se Hitler zastavil v březnu nebo v září 1938, nebo dokonce v březnu 1939 po okupaci Československa, zapsal by se do německých dějin jako vynikající politická osobnost a zůstal by v paměti německého národa jako Vůdce, který sjednotil etnické Němce v hranicích nové německé říše. Ale nezastavil se u toho, protože bylo třeba „zachránit“ a „sjednotit“ Němce v celé Evropě. 1. září 1939 zahájil vojenskou akci proti Polsku, aniž by si uvědomoval, že zahajuje událost, která vejde do dějin jako druhá světová válka, a skutečně nechtěl ani neplánoval vést velkou válku.

Ani Putin se nezastaví. Stejně jako Hitler se nedokáže zastavit. Protože Rusové jsou „utlačováni“ nejen na Ukrajině. Krym nemůže být koncem nacionalistických a imperialistických snah ruského prezidenta. Podle nové ruské ústavy má Putin právo zůstat prezidentem nejprve do roku 2018, do příštích prezidentských voleb, a pak také být znovu zvolen na dalších šest let – do roku 2024 – a na konci tohoto období dosáhne věku Stalina.

Když vidíme tu strašidelnou analogii, známe historii druhé světové války a při zpětném pohledu na rok 1938 se ptáme, co mohly a měly západní demokracie udělat? Zahájit v roce 1938 válku s Hitlerem? Uzavřít globální protiněmecké mezinárodní dohody a izolovat Německo uvalením nejrůznějších sankcí proti němu? Vyčkávat, nedělat nic a doufat, že to přejde? V roce 1938 si Evropa zvolila poslední možnost: čekat a nedělat nic. O rok a půl později, když mezitím odevzdala zbytky Československa, se ocitala ve válce, kterou rozpoutal Hitler – a ten ani nikomu nedal možnost kapitulovat. Dal možnost zemřít, nebo zvítězit. Víme, kdo tuto válku vyhrál i jak Hitler, Německo a Němci skončili – porážkou, zničenou zemí a norimberským procesem.

Myslím, že norimberský proces s Putinem se bude konat v Sevastopolu. Všichni obžalovaní, kromě těch, kteří spáchají sebevraždu, se dožijí dne, kdy jim bude přečten rozsudek. Chci, aby tito budoucí obžalovaní (alespoň někteří z nich) slyšeli svá jména už teď: Jsou to ruský ministr zahraničí Sergej Lavrov, který dnes pod Putinovým vedením působí jako Ribbentrop, jenž byl oběšen na základě rozsudku norimberského tribunálu; jsou to ruský ministr obrany Sergej Šojgu; jsou to Vjačeslav Surkov, politický a ideologický autor projektu „zabrání Ukrajiny“; bývalý ředitel FSB Nikolaj Patrušev, současný tajemník Rady bezpečnosti, který má na starosti bezpečnostní a trestní operace ve válce s Ukrajinou; ruský fašista Dmitrij Rogozin; středověký obskurní nacionalista Alexandr Prochanov a ruský televizní škrtič svobody Konstantin Ernst; ti, kteří zůstávají v zákulisí: generálové KGB/FSB Sergej a Viktor Ivanovovi a Igor Sečin. To všechno jsou členové ruského parlamentu a Rady federace, kteří nejprve schválili vstup ruských vojsk na Ukrajinu a poté anexi Krymu.

Vzpomeneme si také na mlčení Anatolije Čubajse, poslušného otroka, který nic nenamítal svým nadřízeným; a na trapné prohlášení Alexandra Vološina, jednoho z tvůrců současné Putinovy „vertikály moci“; či vždy manévrujícího Vladimira Poznera. Na všechny si vzpomeneme, ale bude to o něco později – až demokratický svět dosáhne dalšího vítězství.

V březnu 2014 stály demokracie před těžkou volbou, úplně stejnou jako v roce 1938: začít válku s Putinem v roce 2014? Uzavřít globální protiruské mezinárodní dohody a izolovat Rusko uvalením nejrůznějších sankcí proti němu? Čekat, nedělat nic a doufat, že to projde? Bohužel neprojde. Vyslovuji dvě předpovědi, z nichž jedna se splní. Liší se pouze rokem v kalendáři. První vychází z německé historie: září 2015. Druhá vychází z osudu mých knih (Blowing Up Russia a Korporace), které jsou o šest let napřed: září 2020. Svět se může rozdělit na pesimisty a optimisty a vybrat si jedno z těchto dat pro začátek třetí světové války.

Evropa tuto válku vyhraje, protože Rusko ji není schopno vést proti celému lidstvu. Výsledkem této války bude rozpad Ruské federace, na jejímž pozadí se rozpad Sovětského svazu v roce 1991 bude jevit jako skromná zkouška před premiérou. Jsem dalek toho, abych si myslel, že dnešní Rusko má dostatek vnitřních sil k zastavení hrozící katastrofy. Putin je agresor a válečný štváč. Tato válka přinese Rusku hanbu, zkázu a smrt. Ukrajinci na Majdanu dokázali, že jsou připraveni za svou svobodu zemřít. Není zřejmé, že Rusové jsou ochotni umírat za Putinovy imperiální ambice. Kromě toho demokratický svět nikdy v historii neprohrál jedinou bitvu. Ze všech vyšel vítězně.

Jurij Felštinskij, Boston, 2014

UKRAJINA:

EXKURZ DO HISTORIE

Z historického hlediska měla Ukrajina smůlu. Vzhledem ke své poloze se ocitla se mezi čtyřmi různými civilizačními okruhy – západním a východním, severním a jižním. Pro Ukrajinu se to stalo když ne tragédií, tak věčným problémem. Od samého počátku své existence musely národy, které toto území obývaly, bojovat jak se západními, tak s východními sousedy. Ze severu na ně útočily skandinávské kmeny, z jihu krymští Tataři a Turci. Ukrajina neustále hledala spojence, aby přežila. Ale skutečnost, že byla srdcem Evropy, jí ponechávala strategickou šanci stát se spíše zónou míru než konfliktu, mostem vzájemného porozumění a partnerství mezi civilizacemi odlišnými mentalitou a kulturou, náboženstvím a tradicemi.

Problémem Ukrajiny bylo také to, že byla neustále součástí jiného státu nebo cizí říše. Teprve „na třetí pokus! (po Bohdanu Chmelnickém v roce 1654 a profesoru Michajlovi Hruševském v roce 1917) po rozpadu SSSR v roce 1991 konečně získala nezávislost. Jaká je Ukrajina dnes? Je to jeden z největších států východní Evropy. K roku 2022 – Ukrajina má 43,5 milionu stálých obyvatel, čímž zaujímá třicáté první místo na světě. Obyvatelstvo je v zemi rozmístěno nerovnoměrně. Nejhustěji byly osídleny průmyslové východní oblasti (Doněck, Luhansk, Dněpropetrovsk, Charkov) a karpatské regiony (Lvov, Ivano-Frankivsk, Černivci). Některé oblasti ukrajinských Karpat, Polesí a jižní oblasti (Volyň, Žitomir a Cherson) jsou poměrně řídce osídlené.

Ukrajina byla od pradávna osídlena různými národy. Dnes na tomto území koexistují a žijí Ukrajinci, Rusové, Bělorusové, Židé, Poláci, Tataři, Bulhaři a více než další stovka velkých i malých národností. Ukrajinci jsou majoritním národem a tvoří většinu obyvatel země – téměř ve všech regionech kromě Krymu je to asi 78 procent. Rusové tvoří druhou nejpočetnější skupinu ukrajinského obyvatelstva – asi 18 procent a žijí především ve východních a jižních oblastech země. Dále následují Bělorusové, Moldavané, krymští Tataři a Bulhaři. Převažuje pravoslavné obyvatelstvo (88 %), které patří k Ukrajinské pravoslavné církvi (Moskevský patriarchát), Ukrajinské pravoslavné církvi (Kyjevský patriarchát) a Ukrajinské autokefální pravoslavné církvi (především ukrajinská diaspora v zahraničí). Pouze Ukrajinská pravoslavná církev (Moskevský patriarchát) má kanonický status (uznání autokefálními místními pravoslavnými církvemi). (Tyto poměry se však vlivem ruské agrese podporované ruským patriarchou mění. Pozn. překladatele.) Početné pokusy o sjednocení a vytvoření jedné místní církve ztroskotaly. Celkový počet katolíků v zemi dosahuje 4,8 milionu. Muslimové žijí především na Krymu (krymští Tataři) a podle různých údajů čítají od 500 tisíc do 2 milionů lidí.

Ukrajina je na jihu omývána Azovským a Černým mořem, na Západě sousedí s Polskem, Slovenskem, Maďarskem, Rumunskem a Moldavskem, na severu a severovýchodě s Běloruskem a Ruskem. Největší pozemní hranici má Ukrajina s Ruskem a Běloruskem – něco přes 3 000 kilometrů. Námořní hranice s Ruskem je dlouhá 1 355 kilometrů. Geografický střed Evropy (podle měření provedených jednak vojenským oddělením Rakouska-Uherska v roce 1887 a jednak sovětskými vědci po druhé světové válce) se nachází na území dnešní Ukrajiny, poblíž města Rachov v Zakarpatské oblasti.

Po rozpadu Sovětského svazu, v období let 1994–1996, se Ukrajina stala třetí jadernou mocností po Spojených státech a Rusku. Právě Ukrajina ukázala světu, že lidstvo se může a mělo by se vzdát jaderných zbraní a zaměřit se na mírový rozvoj. Je to země slavné kněžny Olgy, velkoknížete Jaroslava Moudrého a „svobodných kozáků“, kteří se nebáli postavit tureckým sultánům, země hejtmana Bohdana Chmelnického ze Záporožské armády a metropolity Petra Mohyly, či ukrajinských hejtmanů Petra Sahajdačnyja a Ivana Mazepy.

V roce 1994 našli Ukrajinci sílu vzdát se jaderných zbraní, když si zajistili záruku územní celistvosti ze strany Ruska, USA, Francie, Velké Británie a Číny.

Ukrajina je zemí nejen legendárního fotbalového trenéra Valerije Lobanovského, slavných fotbalistů Oleha Blochina a Andrije Ševčenka, nejen světoznámých bratrů Kličkových – absolutních mistrů světa v boxu, ale také neméně slavných básníků a spisovatelů Tarase Ševčenka a Ivana Franka, Lesji Ukrajinky, filozofa Hryhorije Skovorody a velmi mladých básníků a spisovatelů, vědců a ambiciózních politiků nové generace. Ukrajina může být právem hrdá na své vědce, nositele Nobelovy ceny – fyziologa Ilju Mečnikova, fyzika Landaua a ekonoma Simona Kuznetse, inženýra Eugena Patona, chirurga Nikolaje Amosova a mnoho dalších. Pro pochopení podstaty dění na Ukrajině je třeba se obrátit k jejím kořenům a vlastní historické zkušenosti.

Co je to „Ukrajina“?

Samotný název „Ukrajina“ má své historické vysvětlení. Poprvé je tento termín zmíněn v Ipaťjevském letopise z roku 1187 a podle řady badatelů pochází ze staroruského slova „periferie“, které se původně vztahovalo na pohraniční území Kyjevské Rusi, později polského státu a poté Ruské říše. Právě tento výklad pojmu byl mezi historiky používán. Až do konce 13. století se tento termín objevuje v kronikách a označoval různé „Ukrajiny“: země přiléhající k „Jachu“ od Volyně v povodí levého břehu podél středního toku jižního Bugu a severovýchodní část země haličské a takzvané země perejaslavské (část země kyjevské a černigovské).

V 16. století se termínem Ukrajina označovaly pohraniční země mezi Litevským velkoknížectvím a Osmanskou říší (země Záporožských kozáků a Divoké pole). Setkáváme se také s termíny „ukrajinská malorolnice“, „litevská Ukrajina“, „polská Ukrajina“, „kozácká Ukrajina“, které se však neujaly. Po vzniku Novorossijského kraje se častěji používal termín „Malorossije“, který označoval ukrajinské země zasahující na jihovýchod.

Následně se začal nejvíce používat termín „Slobodskaja Ukrajina“. Tento termín je spojován s pohraničními, „periferními“ územími, jak píše i profesor Hruševskij. Pod „periferními“ územími se tedy nemyslela zaostalost, jak zdůrazňují ruští protiukrajinští propagandisté, ale pohraniční oblasti, protože země Divokého pole a Záporožské Siče se nacházely na rozhraní tří říší – ruské, osmanské a Rzeczpospolité.

Od konce 16. a až do 18. století se „Ukrajina“ stala konkrétním geografickým pojmem, rovnocenným názvům jiných historických a etnografických oblastí (Volyň, Podolí, Severština, Červená Rus, Záporoží). Od 18. století se tento pojem stává všeobecně známým pojmem na stejné úrovni jako církevní pojem „Malorossije“. Na rozdíl od „okrajového“ termínu někteří ukrajinští historici a jazykovědci předkládají verzi, že název „Ukrajina“ pochází od slova „kraj“, „kraina“ (ukr. „kraina“), tedy prostě „země“, „země obývaná svým lidem“, zvaným Ukrajinci. Tvrdí se, že v ukrajinském jazyce byly výrazy „Ukrajina“ a „kraina“ vždy významově jasně odlišeny. „Ukrajina“ – jako samostatné a nezávislé území a „ukrajina“ – pouze pohraniční území. S růstem národního vědomí Ukrajinců však začal být pojem „Ukrajina“ vnímán nejen jako geografický pojem, ale také jako název etnického prostoru, který se na přelomu 19. a 20. století stal zcela soběstačným.

Slovo „Ukrajina“ má hluboký význam: v překladu ze starověkého sanskrtu zvuk „Ukr“ znamená Světlo, část „Ra“ se překládá jako Slunce a „Jin (jin)“ je jemná duchovní energie. Slunce bylo ve všech dobách chápáno jako Bůh, který nám dává život, a Světlo je poznání. Ukrajina není okrajovou částí žádného státu. Ukrajina je zemí slunečního světla a duchovních energií, zemí božského poznání a duchovního rozvoje.

Kde je a odkud se vzala země Ukrajina?

První Homo erectus (vzpřímený člověk) se podle archeologů objevil na území Ukrajiny před milionem let, když migroval ze západní Asie přes Balkán a střední Evropu – „skuteční Evropané“. Poté se před více než 150 tisíci lety objevili další „Evropané“ – neandertálci a před 30 tisíci lety kromaňonci, téměř naši současníci. Významné místo v dějinách Ukrajiny zaujímá tripolská kultura ve 4.–3. tisíciletí př. n. l. v meziprostoru Dunaje a Dněpru, jejíž největší rozkvět nastal mezi lety 5 500 a 2 750 př. n. l. Rozšíření se týkalo zejména pravobřežní Ukrajiny, Moldávie, východního Rumunska a také Maďarska. Tripolská keramika zaujímala v té době jedno z předních míst v Evropě, pokud jde o dokonalost úpravy a malby. Někteří ukrajinští vědci se domnívají, že právě Tripolity lze považovat za „předky“ Ukrajinců. Alespoň se jim o tom podařilo přesvědčit předchozího ukrajinského prezidenta Viktora Juščenka.

Archeologové se stále přou o přítomnost Kimmerijců v jižní části Ukrajiny i v jiných regionech, ale mnozí autoři spojují „kimmerijskou éru“ (8.–7. století př. n. l.) se severním pobřežím Černého moře. V 7. století př. n. l. je vystřídali Skythové, kteří vytlačili Kimmerijce z ukrajinských stepí. Předpokládá se, že Skythové vytvořili svůj první státní útvar – Skythský stát –, který padl pod údery Sarmatů v roce 200 př. n. l. Souběžně se Skythy začínají staří Řekové v severním Černomoří zakládat své první kolonie (Chersonesos, Olbia atd.). Ve 3. století n. l. se Gótové přesunuli ze severozápadu na území Ukrajiny a založili zde své království. V roce 375 n. l. byli Gótové poraženi Huny, kteří přišli z hloubi Asie, a přesunuli se za Dunaj do Římské říše, kde nakonec vytvořili svá království. Moc Hunů, kteří utrpěli několik porážek od Římanů a jejich spojenců, rychle skomírá a rozpadá se. Po vpádu Hunů přechází hegemonie nad dnešním územím Ukrajiny na konci 5. století na slovanské kmeny. Levobřežní část území Ukrajiny s Taurií se dostává do závislosti na chazarském kaganátu. Severozápadní oblasti Ukrajiny jsou dnes považovány za nejpravděpodobnější místo původu Slovanů: Rusů, Poláků, Drevljanů, Seveřanů, Buzanů, Tiverců, Uchibů, Volyňanů a dalších.

Doba Kyjevské Rusi

a její rozpad (882–1240)

Právě tyto kmeny stály u zrodu staroruského státu, nejprve s hlavním městem v Nižním Novgorodu a poté v Kyjevě, který svět zná jako Kyjevskou Rus. Kyjevská Rus zabírala na tehdejší dobu obrovské území – od Tamanského poloostrova na jihu, Dněstru a horního toku Visly na západě až po horní tok Severní Dviny na severu. Zřejmě proto Karel Marx srovnával její území s říší Karla Velikého.

Kyjevská Rus je také kolébkou pravoslavného křesťanství: v roce 988 zde kníže Vladimír pokřtil své poddané. V čele církve stáli metropolité jmenovaní Byzancí. Vladimírovu synovi Jaroslavovi, známému světu jako Jaroslav Moudrý, se podařilo zajistit hranice Kyjevské Rusi, rozvinout obchodní vztahy s Byzanci, Chazary, Skandinávci, národy Evropy a Asie. Vzhledem k tomu, že dynastické sňatky byly nejdůležitějším prvkem středověké diplomacie, podařilo se Jaroslavu Moudrému, který je žertem nazýván „tchánem Evropy“, jako manželovi Ingigerdy – dcery švédského krále Olafa – úspěšně provdat své dcery: Anastázii za uherského krále Andráše, Alžbětu za norského krále Gardrada a Annu, známou jako Anna Kyjevská, za francouzského krále Jindřicha I. (Anna se stala francouzskou královnou). Jaroslava Moudrého lze tedy právem považovat za jednoho z prvních stoupenců Evropské unie a integrace Ukrajiny a zbytku Evropy.

Celkově lze za dobu existence Kyjevské Rusi až do jejího zániku napočítat více než 100 dynastických sňatků, z nichž lví podíl měly sňatky rusko-polské, rusko-uherské, byzantské, německé, litevské, bulharské, bulharské, norské, anglické, rakouské a chorvatské.

Po smrti Jaroslava Moudrého začaly války mezi knížaty jednotlivých knížectví Kyjevské Rusi, což vedlo k jejímu rozpadu. A i když se Vladimíru Monomachovi podařilo na krátkou dobu posílit centrální moc, rozpad Rusi se zdál být nezvratný. Kromě toho Polovci podnikali neustálé útoky na jižní hranice Kyjevské Rusi a značná část obyvatelstva musela hledat záchranu v klidnějších rostovsko-suzdalských zemích, kde vznikala nová města. Ruské dějiny zamlčují, že koalice jedenácti ruských knížat vedená Mstislavem Andrejevičem, synem vladimirsko-suzdalského knížete Andreje Bogoljubského, v roce 1169 vtrhla do Kyjeva a podrobila jej dvoudennímu plenění. Jak dosvědčují prameny, dva dny Suzdal, Smolensk a Polovci plenili a vypalovali „matku ruských měst“. Mnoho Kyjevanů bylo odvlečeno do zajetí. Z klášterů a kostelů bojovníci odnesli nejen šperky, ale i veškerou svatost: ikony, kříže, zvony a roucha. Polovci zapálili Pečerský klášter. Katedrálu svaté Sofie, která měla statut metropole, spolu s dalšími chrámy vyplenili. „A v Kyjevě bylo od všech lidí slyšet sténání, smutek a neutěšitelný žal.“

V Kyjevě vládl mladší bratr Andreje Bogoljubského Gleb, sám Andrej zůstal ve Vladimiru, který se stal centrem velkoknížecí moci, kam se brzy po dobytí Kyjeva chánem přestěhoval kyjevský metropolita Maxim, načež Kyjev ztratil statut hlavního města. V roce 1362 bylo město definitivně připojeno k Litvě.

Haličsko-volyňské knížectví (1199–1392)

a období polsko-litevské vlády (1385–1795).

Jedním z největších knížectví období politické rozdrobenosti Kyjevské Rusi bylo Haličsko-volyňské knížectví, které mělo rozlohu 116 tisíc km2 a více než 200 tisíc obyvatel. Knížectví zahrnovalo země haličskou, peremyšlskou, zvenigorodskou, volyňskou, luckou, polesí a pahorkatinu, stejně jako území dnešního Podolí, Zakarpatí a Moldávie. Kníže Daniel Galicijský dokonce přijal od papeže Inocence IV. titul „král ruský“.

Přestože mělo vazalské vztahy se Zlatou hordou, vedlo Haličsko-volyňské knížectví nezávislou zahraniční politiku ve střední a východní Evropě, soupeřilo s polským a uherským královstvím i s litevským knížectvím a udržovalo partnerské vztahy s Římem, Svatou říší římskou a řádem německých rytířů. V roce 1321 po bitvě na řece Irpiň litevský kníže Gedimin definitivně porazil rozptýlená vojska kyjevských knížat, dobyl Kyjev a podrobil si také Bělgorod a Perejaslav, které se na téměř 200 let dostaly pod litevskou nadvládu.

V Haliči byl pod tlakem místních kníže Vladimír Lvovič, poslední představitel dynastie Rurikovičů, odstaven od moci a nahrazen Boleslavem Trojdenovičem, známým jako Jurij Haličský, který se oženil s dcerou litevského knížete Gedimina, jež byla zároveň sestrou manželky polského krále Kazimíra III. V roce 1387 připojil Kazimír III. haličské a cholmské země k Polsku. Bukovina v roce 1359 připadla Moldavskému knížectví a Zakarpatsko se stalo součástí Uherského království. V roce 1392 však bylo Haličsko-volyňské knížectví rozděleno mezi Polské království a Litevské velkoknížectví. Země dnešní Ukrajiny tak byly ve 13.–14. století rozděleny mezi sousední státy.

O něco dříve, po podepsání Křivoklátské unie v roce 1385, která zahájila unii mezi Polskem a Litvou, se litevský kníže Jagailo oženil s polskou královnou Jadwigou a stal se polským králem (pod jménem Vladislav), jehož potomci vládli v obou státech po následující tři století. Přijetím katolictví podpořili Vladislav a Jadwiga rozšíření katolictví v Litvě. Ne všechna pravoslavná knížata však sblížení s Polskem přijala, kvůli čemuž došlo během sta let ke třem občanským válkám, v jejichž důsledku některá ukrajinská města – Kyjev, Lvov, Volodymyr-Volyňský a mnohem později (od roku 1760) Umaň – získala vlastní samosprávu, tzv. magdeburské právo. Vnucování katolicismu vedlo k oddělení černigovských zemí k Moskevskému velkoknížectví pod praporem pravoslaví.

Po Lublinské unii v roce 1569 vznikla v důsledku sjednocení konfederace dvou států – Polska a Litvy, v historii známá jako Rzeczpospolita polsko-litevská (1569–1795), v jejímž čele stál panovník (polský král a litevský velkokníže) a Sejm – tzv. šlechtická demokracie. Nová šlechta aktivně osídlovala bohaté a řídce osídlené země Ukrajiny. Vyrostly proto latifundie Zamoyských, Zolkiewských, Kalinowských, Koniecpolských, Potockých, Višněvských, Branických a dalších šlechticů.

Během své existence prošla Rzeczpospolita polsko-litevská třemi děleními, až byla v roce 1795 definitivně rozdělena mezi Rusko, Prusko a Rakousko. Prusko získalo hlavní město a většinu staropolských zemí; Rakousko obdrželo Krakov a Lublin s okolním územím včetně celé Haliče; Rusko obdrželo západní Bělorusko a západní Ukrajinu (bez Lvova), většinu Litvy a Kurska. Značná část litevských zemí, které byly dříve součástí polského státu (včetně Suvalk), připadla Prusku. V následujících staletích se však objevily pokusy o obnovení Rzeczpospolité polsko-litevské. V roce 1807 tak Napoleon vytvořil Varšavské knížectví. Podobné pokusy byly učiněny během lednového povstání (1863–1864) a ve 20. letech 19. století, kdy Józef Piłsudski předložil myšlenku vytvoření „Mezimorje“ – konfederace Polska, Litvy, Běloruska a Ukrajiny.

Záporožští kozáci a hejtmanství

Poměrně objevná je v dějinách Ukrajiny také historie kozáků. V 15. století byla významná území v jižní části Ukrajiny neobydlená a nazývala se Divoké pole. Právě sem a kolem dolního toku Dněpru se začali stahovat uprchlí sedláci z polsko-litevské Rzeczpospolité a ruských zemí, kteří si říkali kozáci. Samotné „sichy“ (bylo jich více než sedm) sídlily na ostrovech podél Dněpru, kde se dalo dobře ukrývat a bránit a odkud bylo snadné podnikat nájezdy na Krymský chanát a země Polsko-litevské unie.

Z četných povstání proti polsko-litevské nadvládě lze za nejúspěšnější považovat povstání vedené hejtmanem Bogdanem Chmelnickým (1648–1654), které vedlo ke vzniku autonomního administrativně-územního celku Hetmanščina (1649–1782). Zpočátku se Chmelnický snažil získat podporu Osmanské říše a v roce 1649 s ní dokonce podepsal smlouvu. Poté, co nedostal pevné záruky (turecký sultán pouze požádal krymského chána o pomoc Chmelnickému), začal současně jednat s dalšími potenciálními spojenci. Když však nenašel podporu, začal se sbližovat s ruskou vládou, která poskytla jeho „záporožské armádě“ vojenskou a materiální podporu, uznala Chmelnického za hetmana (vládce) a nabídla jeho armádě, aby přísahala věrnost Rusku.

V roce 1653 vyslal Chmelnický do Moskvy vyslanectví k carovi Alexeji Michajloviči s žádostí, aby přijal „celou svou Malorossii a celé Záporožské vojsko do svého věčného pevného vlastnictví, poddanství a patronátu“. A zemský sněm, který se sešel v Moskvě v květnu 1653, projednal otázku připojení Záporožské armády k ruskému státu a jednomyslně rozhodl o jejím přijetí za součást Ruska. Po intenzivní výměně diplomatických misí mezi Hetmanščinou a Moskvou se v lednu 1654 ve městě Perejaslav u Kyjeva konal tajný sněm zástupců záporožských kozáků, kteří přísahali věrnost Rusku. Tento sjezd se v historii nazýval Perejaslavská rada. Někteří badatelé se domnívají, že tato myšlenka neměla u ukrajinských kozáků širokou podporu, a tak se sešlo jen asi 300 zástupců kozácké špičky a rozhodlo o osudu Ukrajiny na mnoho dalších staletí. Smlouva mezi Ruskem a Ukrajinou neříká nic o anexi (v sovětské historické literatuře byl rozšířen termín „sjednocení“, i když ani ten neodpovídal pravdě, protože nebylo co sjednocovat), ale hovoří o protektorátu, což naznačuje autonomní postavení Ukrajiny, zachování výsad a svobod jak pro kozáckou šlechtu, tak pro široké masy kozáků, kterým nebyla odebrána půda a statky a jejich děti měli stejné „svobody jako jejich předkové a otcové“.

Podpora Moskvy ukrajinským kozákům v boji za jejich osvobození vedla k zahájení rusko-polské války (1654–1667), která skončila příměřím v roce 1667, podle něhož byly země na východ od Dněpru (levobřežní Ukrajina) postoupeny Moskevskému knížectví a pravobřežní Ukrajina zůstala pod správou Rzeczpospolité, což bylo stanoveno v roce 1686 rusko-polskou smlouvou. Po smrti Bohdana Chmelnického začala na Ukrajině tzv. zkáza (1657–1687) – období politické krize hejtmanství a občanské války, způsobené na jedné straně snahou kozáckých stařešinů získat moc, na druhé straně touhou Osmanské říše, Švédska, Polsko-litevského společenství a Moskevského státu ovládnout území pod kontrolou Záporožského vojska.

V důsledku polsko-turecké války (1672–1676) se Podolí dostalo pod moc Osmanské říše a v roce 1678 Turci zaútočili na území kontrolovaná ruským státem. Protože se ruská vojska nedočkala pomoci od Poláků, uzavřela s Turky příměří a podepsala s nimi takzvanou Bachčisarajskou smlouvu, podle níž byla hranice mezi Osmanskou říší a ruským státem stanovena podél toku řeky Dněpr. Kyjev zůstal pod ruskou kontrolou a Záporoží pod tureckou kontrolou (do roku 1699); území mezi Dněprem a Jižním Bugem zůstalo neosídleno.

Podle věčného míru uzavřeného mezi Ruskem a Polskem v roce 1686 jej ukrajinští hejtmani na levobřežní Ukrajině neměli porušovat, ale také se měli snažit udržovat přátelské vztahy s Krymem. Záporožští kozáci, s nimiž muselo Rusko uzavírat dočasná spojenectví, si nicméně stále zachovávali otřesenou nezávislost a měli vlastní obecní správu, kde se o všech otázkách rozhodovalo na valném shromáždění.

Hetmanščina měla s Ruskem administrativně-teritoriální hranice, za zboží se vybírala cla. Na území pod kontrolou ukrajinských hejtmanů bylo zachováno právo soukromého vlastnictví, ruské zákony na tomto území neplatily (platil soudní systém podle norem litevského statutu). Největšího rozvoje dosáhlo hejtmanství za hejtmana Ivana Mazepy (1687–1709), který udržoval obchodní styky s evropskými zeměmi (i když diplomatické styky byly omezeny na Moskvu), ustaly války a nepokoje, zemědělství se rozvíjelo díky svobodné práci ukrajinských rolníků, kteří neznali pouta nevolnictví. Daňový systém zavedený Mazepou vedl k rozkvětu hospodářství a vzniku ukrajinských barokních staveb a kostelů ve městech. Stavěly se kláštery a chrámy, rozvíjel se knihtisk a kyjevská Mohylanka získala statut akademie. Mazepovým snem bylo sjednotit levobřežní a pravobřežní Ukrajinu v jeden stát evropského typu se zachováním tradičního kozáckého systému.

Navzdory dobrým osobním vztahům s Petrem Velikým ho Mazepa jen těžko přesvědčoval k ústupkům vůči Ukrajincům a pořád častěji si stěžoval, že „Moskva chce vzít celou Ukrajinu do těžkého zajetí“. Mazepa podporoval Petra při jeho taženích k Azovu, v Severní válce musel podporovat ruská vojska na úkor Ukrajinců, což vyvolávalo nespokojenost mezi rolníky. Ukrajinští kozáci byli povoláni do ruské armády, ale veliteli nebyli kozáčtí náčelníci, nýbrž ruští nebo zahraniční velitelé, kteří se ke kozákům chovali nedůvěřivě a pohrdavě. Petr stále častěji požadoval po Mazepovi peníze na výstavbu nového Ruska, včetně přetavování zvonů z chrámů na zbraně, což se nelíbilo Mazepovi, který odmítal ničit kostely, do nichž sám hodně investoval. A když Mazepa požádal Petra o pomoc v boji proti Polákům, kteří hrozili dobytím Ukrajiny, ruský car odmítl s tím, že nemůže „postrádat ani deset mužů“, čímž zpochybnil závazek Ruska chránit Ukrajince, který byl stanoven ve smlouvě z roku 1654, kde Rusko bylo garantem územní celistvosti a nezávislosti Ukrajiny. To vše nakonec způsobilo, že Mazepa, nedůvěřující spojenectví s Ruskem, začal navazovat kontakty se Švédy. V touze zachovat alespoň trochu svobody a územní celistvosti přešel na stranu švédského krále Karla XII. Mazepa byl Rusy prohlášen za zrádce. Kníže Menšikov na výstrahu svým potomkům vyvraždil téměř všechny obyvatele Baturinu, Mazepovy rezidence, a záporožští kozáci, kteří hejtmana podporovali, byli rovněž napadeni ruským vojskem, v důsledku čehož byla v roce 1709 zničena Záporožská Seč.

Po rusko-turecké válce v letech 1768–1774, kdy útoky Tatarů a Turků z jihu ustaly, však potřeba záporožských kozáků zmizela a dekretem Kateřiny I. byla Záporožská Seč v roce 1774 zlikvidována. Část kozáků odešla za Dunaj a druhá do oblasti severního Kavkazu, na území zvané Kubáň. Moc hejtmanů postupně začala ztrácet na významu a poté, co Rusko přijalo dekret o vytvoření provincií (1781), byla hejtmanství definitivně zlikvidována.

Přechod ukrajinských zemí pod moc Ruska dával prostému lidu naději, že nastanou určité změny, ale kromě obratu od církevní unie k pravoslaví se nic významného nestalo. V pravobřežní části Ukrajiny, která nebyla pro carskou ruskou vládu ničím jiným než anektovanými polskými guberniemi, se nadále udržovaly dřívější polské pořádky (hlavně pokud jde o kulturní a vzdělávací život a školství), zatímco v levobřežní části se většina ukrajinského rolnictva dostala pod vládu ruských statkářů.

Novorossie, Donbas a Slobožanščina

V důsledku černomořských tažení Kateřiny Veliké a vytvoření Novorossijského území se ukrajinské země dostaly plně do ruského područí. Bylo vráceno nevolnictví, zrušena autonomie a zavedeny ruské zákony. Posledním hejtmanem v dějinách Ukrajiny v rámci Ruské říše byl Kirill Razumovský. Po likvidaci kozáctva a zrušení hejtmanství se zámožné vrstvy ukrajinských kozáků, podobně jako polská šlechta, začlenily do ruské šlechty; mnozí se stali vlivnými politiky, například předseda synodu Teofan Prokopovič, generál-maršálové Alexej a Kirill Razumovští a kancléř Alexandr Bezborodko. Ukrajinské šlechtě byla přidělena rozsáhlá území na jihu ruské říše, později sjednocená pod společným názvem „Novorossie“. Samotný termín se objevil již v roce 1764, kdy bylo území rozmístění husarských pluků novoserbského vojenského sboru, které tvořilo veškeré místní mužské obyvatelstvo, přeměněno na Novorossijskou gubernii, do níž patřila i Slavjanoserbija a ukrajinská obranná linie. Zpočátku Novorossijsko zahrnovalo území Bachmutského újezdu (dříve součást Voroněžské gubernie), Mirgorodského a Poltavského pluku (z Hetmanščiny). Od roku 1765 byl centrem provincie Kremenčuk.

Rozvoj Novorossie se stal masovým od konce 18. století pod vedením knížete Potěmkina, který měl k plnění tohoto úkolu téměř neomezené pravomoci od carevny Kateřiny II. Za jeho vlády bylo k Novorossii připojeno historické Záporoží a vybudováno nové centrum, pojmenované po velké císařovně – Jekatěrinoslav (1776). V roce 1778 se nejjihozápadnějším městem Novorossie stal Cherson. V roce 1783 byla Novorossia připojena ke Krymu. Administrativně existovala Novorossijská gubernie za vlády Kateřiny II. v letech 1764–1775. Po posledním třetinovém dělení Polska v roce 1795 připadla Halič Rakousku a druhá část pravobřežní Ukrajiny Ruské říši. Krymský chanát získal status nezávislého státu v roce 1774, ale o deset let později o něj přišel. Navíc na anektovaných stepních územích bývalé Záporožské seče, severního pobřeží Černého moře a Tauridy vznikly místo kozáckých a tatarských osad nové osady a města osídlené Rusy: Záporoží (1770), Krivoj Rog (1775), Jekatěrinoslav (nyní Dněpropetrovsk, 1776), Cherson, Mariupol (1778), Sevastopol (1783), Simferopol, Melitopol (1784), Nikolajev (1789), Oděsa (1794), Luhansk (1795) a další.

Ruský car Pavel I. dekretem z 12. prosince 1796 obnovil Novorossijskou gubernii, jejímiž okresními městy byly Bachmut, Jekatěrinoslav, Elisavetgrad, Konstantinograd, Mariupol, Olviopol, Pavlograd, Perekop, Rostov, Simferopol, Tiraspol, Cherson. Existovala do roku 1802, poté byla rozdělena na Nikolajevskou, Jekatěrinoslavskou a Tauridskou gubernii. V roce 1803 byla Nikolajevská gubernie přejmenována na Chersonskou gubernii. Novorossijsko-bessarabská generální gubernie existovala do roku 1873. Carské úřady vyzvaly k přesídlení „zadunajských“ osadníků – Slovanů, kteří byli pod útlakem Osmanské říše – a také Poláků, Němců, Francouzů, Švédů a Švýcarů z Evropy, k jejichž masovému přesídlení došlo na počátku 19. století. Osadníci měli po určitou dobu zaručen status svobodných kolonistů, osvobození od daní a vojenské služby. Je třeba poznamenat, že na tomto tehdy neobydleném území nebylo původní ruské obyvatelstvo, protože místo Tatarů a Nogajů se „zadunajští osadníci“ smísili s místním obyvatelstvem – byli sem přesídleni Moldavané a Vlachové, Cikáni a Židé. V samotné Chersonské oblasti tvořili Ukrajinci 71 % a ruské obyvatelstvo pouze 5 %.

Po roce 1917 se pojem „Novorossie“ přestal používat, protože značnou část jejích území bolševici začlenili do Ukrajinské SSR. Na nezávislé Ukrajině se tento termín nelíbil ani „Novorusům“ se sovětskou mentalitou. Dávali mu přednost před termínem „jihovýchodní Ukrajina“, který přesněji vystihoval podstatu věci. Termín „Novorossie“ se však stal opět aktuálním v roce 2014, kdy na východě Ukrajiny vznikl samozvaný konfederativní svaz Doněcké a Luhanské lidové republiky pod společným názvem „Novorossia“, ačkoli tato území nikdy předtím součástí Novorossie nebyla. K tomuto termínu se hlásí také stoupenci federalizace v Oděské a Mykolajivské oblasti.

Dalším regionem, který je v hledáčku nejen ruské a ukrajinské politiky, ale i mezinárodního společenství, je Donbas. Jedná se o historicky vzniklý region, který zahrnuje severní část Doněcké (bez Azovské) a jižní část Luhanské (kromě severní části – Slobožanščina) oblasti Ukrajiny (tzv. malý Donbas). Velký Donbas zahrnuje také části Dněpropetrovské (Ukrajina) a Rostovské (Rusko) oblasti. Na počátku 18. století byla na tomto území objevena Doněcká uhelná pánev o rozloze asi 60 000 km² a s celkovými zásobami uhlí 140,8 miliardy tun. Její průmyslový rozvoj začal na konci 19. století. Přestěhovali se sem obyčejní dělníci i odborníci z Oloněcké, Lipecké a Jaroslavské gubernie, aby pracovali ve vznikajících slévárnách železa.

Hlavními středisky výroby byly Doněck, Krasnoarmejsk, Makejevka, Lysyčansk, Horlinka, Rovenky, Krasnyj Luč a další. Hlavní masu přesídlenců tvořili rovněž Ukrajinci z pravobřežní Ukrajiny. Podle výsledků první revize (sčítání) obyvatelstva v Ruském impériu tvořili 85 % obyvatel Novorossie Ukrajinci, nebo jak se jim tehdy říkalo „Malorusové“. Hlavními investory v tomto regionu však v té době byli Belgičané, kteří zde začali těžit uhlí a stavět hutě. Ne náhodou se tomuto území říkalo „desátá belgická provincie“. Rusko, rukojmí vlastní zaostalosti, otevřelo své dveře zahraničním investorům z Evropy a Ameriky, kteří přinesli nové technologie výroby kovů, tolik potřebné pro ruský vojenský průmysl, zatímco rolníci přivezení z vesnic sloužili jako levná pracovní síla. Úzké propojení historického vývoje, zájmů a ekonomik dvou ukrajinských regionů – Doněckého a Luhanského – tak vedlo k jejich neformálnímu spojení do společného historického, kulturního a ekonomického regionu.

Třetím významným historickým regionem na severovýchodě Ukrajiny je Slobodská Ukrajina. Tento termín se v současnosti používá jako souhrnné označení pro části Charkovské, Sumské, Poltavské, Luhanské a Doněcké oblasti na ukrajinské straně a Belgorodské, jižní Kurské v jihozápadní oblasti Voroněžské oblasti v Rusku. Samotný název pochází od typu osídlení – sloboda (svoboda), které má mnohem větší výsady než hluboké oblasti Ruska.

V 16.–18. století byla tato pohraniční oblast s podporou carských úřadů aktivně osídlována především rodáky z pravobřežních ukrajinských zemí pod vládou Rzeczpospolité a uprchlými rolníky z Ruska. Osadníci se usazovali za účelem ostrahy a vojenské služby v blízkosti pevností bělgorodské hranice, čímž bránili Tatarům ve vstupu do Moskevského státu. Všechny tyto oblasti – Slobodská Ukrajina, Novorossie, Donbas a Krym – tvoří rozsáhlé území jihovýchodní Ukrajiny, hustě osídlené a průmyslově rozvinuté.

Ukrajinská otázka v 19. století

Jak je vidět, na přelomu 18. a 19. století tvořily oblasti Slobodská Ukrajina, Novorossia, Pravého břehu s celým Podněprovskem, země Záporožské armády, Donbasu a Tavrie (spolu s Krymem) tzv. velkou Ukrajinu v rámci Ruské říše. Po četných přesídleních, vnitřních i zahraničních, představovalo obyvatelstvo na tomto území celou paletu různých národů – Ukrajince, Rusy, Židy, Poláky, Srby, Bulhary, Němce. Nejpočetnějším z těchto národů byli Židé, usazení po celém Pravobřeží a Podolí. Po řadě správních a územních reforem bylo toto bohaté a rozsáhlé území rozděleno do devíti nově vzniklých gubernií Ruského impéria: Černihivská a Poltavská (bývalé území Hetmanščina); Charkovská (bývalá Slobodská Ukrajina); Jekatěrinoslavská a Chersonská (Novorossijská); Kyjevská, Volyňská a Podolská (Podněprovsko a Pravobřeží). Kromě toho je možné etnograficky označit Ukrajinu a severní část Tauridské provincie. Mnoho Ukrajinců žilo také v pohraničních okresech Besarábie (dnešní Podněstří).

Devatenácté století bylo stoletím posilování národnostně-etnického faktoru v Evropě obecně a v Ruské říši zvláště. V počáteční fázi se tento faktor vyznačoval omezenými zájmy pouze v kulturní a vzdělávací oblasti, kdy se rodící se národní inteligence zajímala především o studium etnografie, folkloru, jazyka a literatury. To nepředstavovalo přímou hrozbu pro samovládu, jejíž vyšší kruhy byly nakloněny rodícímu se zájmu o kulturní a národní otázky ukrajinského národa.

Navíc po polském povstání v letech 1830–1831 Petrohrad dokonce do jisté míry přispěl ke zrodu ukrajinofilství, aby oslabil polský vliv na pravobřežní Ukrajině. Tehdy vzniklé tajné společnosti a bratrstva (Cyrilometodějské bratrstvo, „Gromada“, časopis „Osnova“ atd.) podporovaly ukrajinskou národní myšlenku a stály na čistě osvětových a národoveckých pozicích, aniž by si kladly politické úkoly sebeurčení. Idea „velkého ruského národa“, který zahrnoval všechny slovanské národy obývající říši, podle ruského historika Alexeje Millera nepřipouštěla ani myšlenku na národní sebeurčení.

Nicméně v jihozápadní oblasti ruské říše (Volyň, Podolí a Kyjevská oblast) byl zaznamenán vznik tajných spolků za aktivní účasti polských představitelů národněosvobozeneckého hnutí, kteří si kladli politické cíle a zabývali se šířením myšlenek autonomie. Miller poznamenává, že v předvečer zrušení nevolnictví podporovala carská vláda studium mateřského jazyka ve školách mezi místním obyvatelstvem (první dva ročníky), ministerstvo školství vyčlenilo potřebné prostředky na vydávání učebnic a literatury v ukrajinštině a byly pořádány dobročinné plesy, na nichž se shromažďovaly prostředky na vydávání ukrajinské literatury. V ruské společnosti však vznikla diskuse: má být jazyk, kterým mluví obyvatelé Ukrajiny, považován za nářečí Malé Rusi, nebo za samostatný ukrajinský jazyk? Pokroková část ruské společnosti vnímala ukrajinštinu jako samostatný jazyk, zatímco druhá část ji považovala za „přídomek ruského jazyka zkažený polským vlivem“.

Avšak po druhém polském povstání v roce 1863, kdy polská inteligence propagovala tezi o historické pospolitosti „trojspolku“ – Polska, Litvy a západní Rusi – a kdy zazněly sliby o vytvoření nezávislého ukrajinského státu „od Kavkazu po Karpaty“, ruské úřady spatřovaly v ukrajinském národním hnutí zjevný „separatismus“, což vedlo k represím proti významným představitelům ukrajinského národněosvobozeneckého hnutí – Dragomanovi, Antonovičovi, Čubinskému a dalším. V důsledku toho se objevil tzv. valujevský projekt (pojmenovaný podle ruského ministra vnitra Pjotra Valujeva), který stanovil zákaz vydávání vzdělávací literatury v „maloruském jazyce“, s výjimkou „krásné“, tj. beletrie. Podle samotného Valujeva byly důvodem vzniku takového nařízení „čistě politické okolnosti – snaha realizovat separatistické plány ... pod záminkou šíření gramotnosti a osvěty“. Samotný oběžník, který byl výsledkem polského povstání, jež vyděsilo carismus, byl podle badatelů počátkem státní politiky velkoruské asimilace Ukrajiny.

Dalším krokem, který byl pokračováním Valujevova projektu odstranění „ukrajinské otázky“ z politické a církevní scény ruské říše, bylo podepsání „emžského dekretu“ carem Alexandrem II. v květnu 1876 v německém městě Bad Ems, jehož cílem bylo omezit výuku ukrajinského jazyka v ruské říši a vydávání jakékoli literatury v ukrajinském jazyce. Podle názoru M. V. Juzefoviče, pomocného správce Kyjevského vzdělávacího okruhu, který obvinil ukrajinské osvícence, že chtějí „svobodnou Ukrajinu v podobě republiky s hejtmanem v čele“, bylo nutné zakázat výuku ukrajinského jazyka a vydávání literatury v tomto jazyce v Rusku. Tento dekret je proto znám jako „Juzefovičův zákon“.

Revoluce a občanská válka na Ukrajině

Ukrajina mezi Stalinem a Hitlerem