Iny Lorentz

DIE TOCHTER DER WANDERAPOTHEKERIN

Copyright © 2019 by Knaur Verlag. An Imprint of Verlagsgruppe

Droemer Knaur GmbH & Co. KG, Munich

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design © ZERO Werbeagentur, München

Jacket photo © Fine Pic, München /shutterstock

Translation © 2024 by Vítězslav Čížek

ISBN 978-80-249-5449-3

Obsah

- První díl

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- Druhý díl

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- 11

- 12

- Třetí díl

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- Čtvrtý díl

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- 11

- Pátý díl

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- Šestý díl

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- Sedmý díl

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- 11

- 12

- Osmý díl

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- 11

- Devátý díl

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- 11

- Desátý díl

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- 11

- Jedenáctý díl

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- Historický přehled

Na památku statečné ženy Sandry Hungerové, roz. Voglerové

z knihkupectví Lese-Hunger

Osoby

Königsee

JUSTOVÁ, KLÁRA – vandrovní apatykářka

JUST, TOBIAS – Klářin manžel

JUST, MARTIN – nejstarší syn Kláry a Tobiase

JUSTOVÁ, MAGDALENA – nejstarší dcera Kláry a Tobiase

JUSTOVÁ, HILDA – mladší dcera Kláry a Tobiase

JUST, BENJAMIN – mladší syn Kláry a Tobiase

JUSTOVÁ, MARTA – Klářina přítelkyně a tchyně

MAREK a LUKÁŠ JUSTOVI – Martina dvojčata

LIESE – kuchařka u Kláry a Tobiase

SIMON HEIDEMANN – vyšší úředník z Kasselu

THOMAS HEIDEMANN – syn Simona Heidemanna

HYAZINTH VON TENGENREUTH – Magdalenin kmotr

LOTHAR VOGLER – knihkupec

SANNE VOGLEROVÁ – žena knihkupce Lothara Voglera

Friedrichsthal

FRIEDRICH – kníže von Schwarzburg-Friedrichsthal

KAROLINA LOUISA – Friedrichova choť

FRICEK – syn Friedricha a Karoliny Louisy

ANNA SYBILLA – Friedrichova matka

CHRISTIAN VON SACHSEN-HILGBURGHAUSEN –

manžel Anny Sybilly

GABRIELE HAUGOVÁ (GABI) – hospodyně na zámku Friedrichsthal

MANFRED HAUG – Gabin manžel, Friedrichův komorník

HARTWIG – syn Manfreda a Gabi

ILSE – Frickova pečovatelka

JOHANN, KARL, WILLI, JOST – sluhové

ÉTIENNE DE LA MOTTE – host na Friedrichsthalu

Benátky

SIR HENRY DOBSON – anglický šlechtic

LORD FAWNSHAW – anglický šlechtic

JONATHAN – sluha lorda Fawnshawa

BIANCA PESANO – benátská šlechtična

GIANCARLO PESANO – benátský šlechtic

CAPITANO SCARAMOZZA – lodivod

AMBROSIO TARDIN – majitel domu v Benátkách

CARLOTTA TARDINOVÁ – manželka Ambrosia Tardina

GIUDITTA TARDINOVÁ – dcera Ambrosia Tardina

Orient

ABDUL IBN ABDALLAH – šejk beduínů

ADEM PAŠA – turecký hodnostář

AHMED PAŠA – turecký hodnostář

ALI – turecký důstojník

ANAGYROS – mnich v Jeruzalémě

ARKADIJ TERMASOV – agent carevny Alžběty

BURIM – vůdce loupežníků v Řecku

DAMARIS – žena na Korfu

DIMITRI – loupežník z Burimovy bandy

FIRINI – lodní kapitán z Janova

GIORGIOS – muž na Korfu

SIR JAMES – Angličan v Jaffě

KASIM BEJ – turecký hodnostář

LEOPOLDA VON LEUTBERG – poutnice v Jeruzalémě

MALIK – turecký důstojník

MARJAM – dívka z Jeruzaléma

VASSIS MAVRODAKIS – Řek z Konstantinopole

MEHMET AGA – turecký důstojník

MURAT PAŠA – turecký hodnostář

PARASKEVI – řecká loupežnice

PROKOPIOS – mnich v Jeruzalémě

SAJÍD – mladý zloděj

ŠEHEREZÁDA – dcera Ahmeda paši

SIMEON – křesťan v Palestině

SPIROS – lodní kuchař

STAVROS – lodivod z Korfu

TRYFON – krejčí v Konstantinopoli

JAKOV – obchodník v Jeruzalémě

Historické osobnosti (zmíněné v textu)

FRIEDRICH ANTON (1692–1744) –

kníže von Schwarzburg-Rudolstadt

JOHANN FRIEDRICH (1722–1767) –

syn a následník Friedricha Antona

MAHMUT (1696–1754) – sultán Osmanské říše

SAJÍD HASAN PAŠA (1679–1748) – velkovezír Osmanské říše

KAREL VII. (1697–1745) –

císař Svaté říše římské národa německého

PRVNÍ DÍL

Bláznivý plán

1

Manfred Haug obdivoval sebeovládání svého pána. Friedrich von Schwarzburg-Friedrichsthal již čtvrt hodiny snášel výčitky a nadávky své manželky, aniž by ji – a měl na to plné právo – přiměl pár pohlavky k mlčení. Její Jasnost Karolina Louisa přitom používala výrazy, nad jakými by se červenala i pradlena. Momentálně se poněkud ztišila, ale ne kvůli tomu, že by přicházela k rozumu, nýbrž díky tomu, že jí docházel dech.

„Tohle bude moje smrt!“ křičela obžalobným hlasem. „Už tenkrát při prvním porodu jsem málem zemřela!“

Na to vypadá živě až moc, pomyslel si Manfred a přál si, aby jí to mohl říct přímo do očí.

Rovněž kníže Friedrich nad tímto neuváženým výrokem zavrtěl hlavou. „Já vím, že doba vašeho prvního těhotenství byla těžká…“

Především pro mého nebohého pána a jeho služebnictvo, dodal Manfred v duchu, zatímco Karolina Louisa se hrubě obořila na svého manžela: „Byla to hrůza! Vypadala jsem jako kráva a měla bachor, který se mi nevešel do šatů. A vy si jenom řeknete, že to bylo těžké.“

„Obdivoval jsem tehdy vaši odvahu a sílu, s níž jste našeho syna nosila pod srdcem a potom ho porodila,“ opáčil Friedrich, aby jí trochu zalichotil. Jeho slova však nezmohla víc, než kdyby plivl na hořící dům a doufal, že tím požár uhasí.

Karolina Louisa začala křičet a tlouct svého chotě pěstmi. „Tím jste vinen vy! Měl jste brát ohled na mou slabou konstituci. Ale místo toho jste se nemohl dočkat, kdy mě znovu uvedete do tohoto delikátního stavu. Chcete, abych tentokrát při porodu zemřela a vy jste se pak mohl oženit s tou vaší ohavnou metresou!“

Ta obžaloba znamenala políček do tváře. „Nepřeji si vaši smrt, a kromě toho žádnou metresu nemám,“ vysvětloval Friedrich a stěží se ovládal.

„Samá lež!“ okřikla ho manželka. „Už při porodu našeho politováníhodného Fricka jste jen číhal na to, až se odeberu ke svým předkům, abyste si mohl přivést domů dceru té mastičkářky jako svou ženu. Viděla jsem na vlastní oči, jak s ní flirtujete. Já jsem pro vás jenom břicho, které musí rodit vaše následníky, protože děti s tou kurvou nikdy nebudou mít dědické právo.“

„Madam, byl jsem přešťasten, když jste i přes všechny své pochyby porod zvládla, a modlím se k Bohu, aby tomu tak bylo i tentokrát. Dal jsem již pro vás povolat dva nejlepší lékaře, kterým v celé Římské říši není rovno. Vaše obavy jsou naprosto bezdůvodné.“

Friedrich se neubránil a promlouval zostra. Jeho choť ho již při prvním těhotenství zahrnovala těmi nejzběsilejšími výčitkami a jemu i všem obyvatelům zámku Friedrichsthal dělala ze života peklo. Tehdy ovšem ta nejhorší doba nastala až od pátého měsíce, kdy si Karolina Louisa začala mimořádně stěžovat. Tentokrát tomu bylo jinak, neboť osobní lékař potvrdil těhotenství teprve včera a prohlásil, že do slehnutí uplyne ještě sedm měsíců.

Friedrich se děsil pomyšlení, že výlevy hněvu své ženy bude muset snášet ještě tak dlouho. Už při prvním těhotenství několikrát opustil zámek a zdržoval se u svých příbuzných. A vyhlídka, že bude příští měsíce znovu pendlovat mezi Rudolstadtem, Soundershausenem, Hildburghausenem a Altenbergem, aby unikl výčitkám své ženy, nebyla nijak lákavá.

„Uklidněte se, madam. Nejste první žena, která přivede na svět dítě, a také ne poslední,“ apeloval na její rozum.

Žena ho přerušila další útočnou obžalobou: „Vy máte srdce z kamene! Já jsem křehká bytost a už první porod mě málem zabil. A tenhle druhý nepřežiju!“

„Nerozčilujte se prosím tolik, Vaše Jasnosti,“ zapojil se nyní i osobní lékař. „První porod může být těžký, ale všeobecně ženy podruhé rodí mnohem snáze.“

„Vy nemáte srdce stejně jako můj choť!“ zakřičela Karolina Louisa a hlas jí přeskakoval. „Určitě jste se proti mně spikli a chcete mě přivést do hrobu, aby si on mohl vzít tu svoji kurvu!“

„Madam, tuto insinuaci vezměte zpět!“ Lékař se cítil dotčen ve své profesní cti, ale v odpověď se mu dostaly jen další nadávky. Nakonec se s kamennou tváří obrátil k Friedrichovi. „Vaše Jasnosti! Po těchto obviněních jsem nucen vás požádat, abyste mne zprostil úkolu být osobním lékařem vaší choti. Za těchto okolností nemohu setrvat v jejích službách.“

„Můj milý doktore, ona to jistě tak nemyslela,“ odpověděl Friedrich ve snaze přimět lékaře k ústupku.

Friedrichova žena však manželův záměr zmařila hned v zárodku. „Přesně tak jsem to myslela!“ vyštěkla na lékaře. „Vy dva jste mi usilovali o život už při mém prvním těhotenství, a tentokrát o něj vaší vinou přijdu!“

„Vaše Jasnost vidí sama, že apelovat na rozum vaší choti je marné. Žádám vás proto, abyste mne propustil. Za takových okolností nemohu dále sloužit.“

Lékař se uklonil před Friedrichem a Karoliny Louisy si ani nevšiml. Tenkrát při prvním těhotenství vše překonal jen s námahou, a to nebyl obviňován on sám, ale jenom kněžnin choť.

Friedrich pochopil, že toho muže už nezadrží, a kýval na souhlas. „Přijďte potom do mých soukromých komnat! Napíšu vám doporučení a vyplatím mzdu za dosavadní práci. A vám, madam, doporučuji, abyste se radila s lékařem, kterého si sama povoláte a jenž bude odpovídat vašim představám.“

Poslední věta platila jeho choti, neboť ta nyní měla ve vlastních rukou, který lékař při ní bude stát během dalších měsíců do porodu.

„Jak si mám já, ubohá slabá žena, najít dobrého lékaře?“ zaječela Karolina Louisa pobouřeně. „Jste surovec! Chtěla bych raději umřít.“

Tímto posledním výlevem vyčerpala své síly a plačky se zhroutila.

Friedrich se otráveně obrátil na její komornou. „Odvedla mou choť do její ložnice a postarala se, aby si odpočinula. A jakmile se jí zlepší nálada, ať se obrátí dopisem na své přítelkyně, aby jí doporučily dobrého lékaře a porodníka. Já sám se o to postarat už nemohu, protože moje choť odmítne každého lékaře, kterého jí doporučím.“

Komorná si Friedricha změřila pohledem, jenž jasně napovídal, že ho stejně jako jeho paní považuje za surovce. Nato uchopila Karolinu Louisu pod paží a odvedla ji z místnosti.

2

Friedricha tento poslední hysterický výstup jeho choti zasáhl mnohem víc než všechny předchozí, které musel snášet za jejího prvního těhotenství. Ve svých soukromých komnatách proto vyzval komorníka, aby mu nalil koňak.

Manfred mu soucitně podal sklenku. „Někdy to chce opravdu vydatný doušek, Vaše Jasnosti. Ale neměl byste si z toho udělat zvyk, že budete zlobu vaší choti utápět v koňaku.“

„To také nechci,“ odpověděl Friedrich a upil trošku zlatohnědé tekutiny. „Jen kdybych věděl, jak ty následující měsíce přežít,“ dodal sklíčeně.

„Kdybych směl Vaší Jasnosti poradit…,“ začal Manfred.

„To smíš ty přece kdykoli!“ odpověděl Friedrich a vděčně se podíval na muže, který mu už dvacet let věrně sloužil.

„Navrhl bych Vaší Jasnosti, aby příští měsíce trávila daleko od Friedrichsthalu. Během prvního těhotenství Její Jasnosti se osvědčilo, že Vaše choť byla o něco snesitelnější, když se Vaše Jasnost nacházela na cestách.“

„Odkud to víš? Copak jsi mne nedoprovázel?“

„Zapomínáte, že moje žena je na zámku mamzel, a proto zde musela zůstat. Měla s vaší chotí spoustu práce.“

„Chudinka,“ řekl Friedrich a opravdu ji litoval.

„Gabi si s tím poradí. A pomohou jí další služebníci. Vaše ctěná choť si za dobu, kterou zatím na zámku strávila, získala přízeň jen několika málo služebných.“

V Manfredově hlase znělo roztrpčení. Karolina Louisa si v zásadě počínala, jako kdyby se zde ve Friedrichsthalu octla v té nejhorší klatbě.

Gabi byla Manfredova manželka a jako mamzel byla nadřízenou ženského personálu. Friedrich jí důvěřoval stejně bezpodmínečně jako jejímu muži, jehož věrnost pánovi byla příslovečná. A když Gabi sama prohlásila, že si s Friedrichovou těhotnou ženou poradí, pak to také byla pravda.

„Nuže, a co mám po celou tu dobu dělat?“ zeptal se Friedrich víc sám sebe než Manfreda.

Ten si odkašlal. „Když Vaše Jasnost dovolí, mohl bych jí udělit ještě jednu radu…“

„Jen žádné řeči kolem. Ven s tím!“ přerušil ho Friedrich.

„Doporučil bych Vaší Jasnosti nějakou delší cestu, a ne pouze návštěvy v Hildburghausenu a dalších rezidenčních městech, která se nacházejí blízko. Tam by se určitě ptali, proč jste tak dlouho mimo svou vlast. Divili se tomu už za prvního těhotenství vaší choti, i když jste se do Friedrichsthalu neustále vracel.“

„… a nevydržel jsem v něm déle než týden! Proboha, většina žen otěhotní a porodí děti, a nevyvádějí kvůli tomu jako Karolina Louisa.“ Friedrich sklesle zavrtěl hlavou a zvědavě se podíval na Manfreda. „A kam mi tedy radíš, abych odcestoval?“

„Třeba do Londýna, kde vás král Jiří II. určitě přijme. Také do Paříže ke králi Ludvíku XV., k dánskému králi Kristiánu VI.…“

„A proč ne rovnou k sultánovi Osmanské říše?“ přerušil Friedrich Manfredovy úvahy a mírně se usmál.

„To by opravdu byla další možná cesta – a navíc nebezpečná, jestli k tomu smím něco dodat!“ Manfred hovořil stejně klidně, jako kdyby se svým pánem probíral menu k večernímu banketu.

Friedrich chvilku uvažoval a potom mávl rukou. „V Londýně a Paříži jsem už byl na své kavalírské cestě a Kodaň jsem navštívil před třemi roky. Když už, tak chci vidět něco nového. Co takhle Řím?“

„Tam sídlí papež. Jako luterán, a tím vy jste, bych se s tím pánem vidět nechtěl,“ namítl Manfred. „Hledáte-li zábavu a rozptýlení, navštivte Benátky! Nevyprávěl posledně hrabě Manteufel, že se tam brzy bude konat karneval? Vaší Jasnosti by účast na něm určitě rozjasnila mysl.“

Manfredův návrh měl něco do sebe. Manteufel byl muž znalý světa a zmínil se tuhle, že o karnevalu v městě plném lagun vládne maškarní rej. Friedrich dostal chuť se do tohoto města podívat.

„Rád bych, aby s námi mohl jet Martin Just. Byl vždycky ten nejpříjemnější a nejzábavnější společník na cestách,“ řekl Friedrich po chvíli. „Jenže Martin je teď ve službách knížete Ernsta Augusta von Sachsen-Weimar.“

„Ten přání Vaší Jasnosti určitě vyhoví a dá Martinovi dovolenou,“ přerušil Manfred svého pána.

„Vyhoví mi!“ Friedrich chvilku přemýšlel. „Bude to jako tenkrát na kavalírské cestě! Bože, už je to víc než osm let! Pamatuješ ještě, jak jsme Martin a já, když se manžel jedné krásky a bratr té druhé překvapivě vrátili, museli z okna ložnice vyskočit do příkopu a vrátili se do ubytovny celí mokří?“

„Musím k tomu poznamenat, že Vaše Jasnost a pan Martin po té koupeli v příkopu nevoněli zrovna nejlépe,“ pravil Manfred a opět tím svého pána přiměl k smíchu.

Ale Friedrich honem zase zvážněl. „Měl bych se víc ovládat, nebo si toho ještě všimne některá z těch slizkých zmijí, jež se svíjejí u nohou Karoliny Louisy, a bude jí hlásit, že jsem se smál tomu, jak moje nemilovaná choť hledí vstříc slehnutí, a tím jisté smrti.“

Friedrich skousl rty. Manželčiny výčitky ho hluboce zraňovaly. Karolinu Louisu si sice nebral z lásky, oženil se s ní, neb mu povinnost podle rodového zákona kázala vybrat si nevěstu, jež pochází nejméně ze stavovsky rovného rodu. Přesto dělal vše, aby byl dobrým manželem. Na rozdíl od mnoha pánů jeho stavu rezignoval na metresy a Karolině Louise nikdy nezavdal příčinu k žárlivosti.

Přitom existovala jedna mladá žena, a kdykoli na ni pomyslel, rozbušilo se mu srdce. Ale byla z příliš nízkého rodu, než aby si ji mohl přivést domů, a dával si veliký pozor, aby se jí nezeptal, zda se nechce stát jeho metresou. Povzdechl si a obrátil se k Manfredovi.

„Zařídím se podle tvé rady a vydám se na delší cestu. Ale předtím navštívím Výmar a požádám Martina, aby nás doprovázel. Určitě chce stejně jako já vidět kus světa.“

„Kdy Vaše Jasnost hodlá vyrazit?“ zeptal se Manfred.

„Hned zítra! Vezmi si kočár a jeď se zavazadly napřed. Ve Výmaru se ubytuji U Slona. Ohlas mne jako barona Tiefenwalda. Pocestuji inkognito.“

„Zajisté, pane barone!“

Manfred nehnul ani brvou, přestože ho čekala velká práce. Nejenže musí zabalit cestovní truhlice svého pána i svoje vlastní, ale také zařídit, aby zapřáhli kočár bez erbu a kočí a celá cestující společnost se oblékla tak, aby v nich nikdo nepoznal sloužící domu Schwarzburg-Friedrichsthal, který byl nedávno povýšen na knížectví.

3

Nejen Manfred, ale také Friedrich musel připravit plno věcí. Naplnit cestovní pokladnu a spočítat si, kolik peněz v mincích bude potřebovat na zhruba půlroční cestu. Vybral si dvě pistole s přesnou muškou, k tomu přidal svou oblíbenou pušku a ještě meč. Pak si vzpomněl, že chce vzít na cestu s sebou Martina Justa, a počet zbraní zdvojnásobil. Dále si našel almanach a přečetl si, co se v něm píše o zemích, které hodlá navštívit.

To ho postavilo před otázku, kam chce ve skutečnosti cestovat. Benátky a tamní karneval by neměly znamenat konec jeho cesty, ale naopak teprve začátek. Přání vidět něco nového a neznámého nasměrovalo jeho mysl zpátky k Osmanské říši, neboť do ní patřilo i Řecko, vlast velkého moudrého starověku. Friedricha lákaly Athény, město Themistoklovo a Sokratovo. Rovněž mu vytanula na mysli Konstantinopol. Ta byla kdysi jedním z velkých center Římské říše a městem císaře Justiniana. Z Konstantinopole nebylo daleko na Kypr a odtud do Jeruzaléma. Představa, že uvidí místa, kudy kráčel Ježíš Kristus a nořil ruku do řeky Jordánu, byla přímo omamná.

„Musím si o tom promluvit s Martinem, aby mi vyhnal brouka z hlavy,“ vysmíval se sám sobě. Ale současně věděl, že jeho přítel na ona tajemná místa pojede se stejným nadšením jako on sám.

Na přípravy nebylo mnoho času, ale Manfred mohl večer hlásit, že na ráno je už vše nachystáno.

Friedrich mu uznale pokynul. „Výborně! Kéž se pak navrátíme do klidnějších vod.“

„Také v to doufám.“ Manfred se uklonil a přistoupil k Friedrichovi, aby ho oblékl k večeři.

Friedrich se vzhledem k náladě, jež na zámku panovala, rozhodl pro tlumené barvy a nasadil si obrovskou tmavou paruku, která jinde už vyšla z módy. Tmavomodrý kabátec mu padl jako ulitý, rovněž i o něco světlejší kalhoty ke kolenům. Na nohou měl světlé punčochy a boty červené, aby zdůraznily jeho vysokou hodnost.

„Cestovat ale budu v prostším oblečení a paruku si nebudu nasazovat nikde, kde to není bezpodmínečně nutné,“ prohlásil Friedrich, když mu Manfred podal šátek na krk a ostřížím zrakem sledoval, jak si ho jeho pán sám váže.

„Na to jsem myslel předem a podle toho vybral Vaší Jasnosti garderobu,“ odpověděl komorník.

„A říkej mi odteď pane barone,“ vyzval ho Friedrich.

„To začnu činit v okamžiku, kdy Vaše Jasnost usedne do kočáru a vyrazí na cesty jako baron Tiefenwald. Zde na zámku by to mohlo způsobit zmatek.“

Manfredovo napomenutí bylo oprávněné. Skvadra kolem Karoliny Louisy by ihned pojala podezření, že Friedrich cestuje inkognito za některou údajnou metresou, a dál by to jeho choť štvalo proti němu.

„Jen ať si klidně myslí, že chci do Rudolstadtu nebo Sondershausenu, abych tam navštívil své příbuzné,“ řekl Friedrich a vděčně kývl na svého komorníka.

„Právě jsem se od své ženy dozvěděl, že Její Jasnosti je nevolno, a nemůže proto usednout k večeři ve vaší společnosti,“ ohlásil vzápětí Manfred svému pánovi.

„Za takovou zprávu si zasloužíš jeden tolar navíc,“ zvolal Friedrich s úlevou, protože se už v duchu připravoval na další spílání své ženy během večeře.

Bylo to příjemné stolování, neboť důvěrníci Karoliny Louisy se ho rovněž neúčastnili, a tak u stolu kromě Friedricha seděli ještě tři pánové, kteří jeho jménem spravovali malé knížectví.

Friedrich jim vysvětlil, že se odebere na delší cestu, a viděl, jak všichni tři s porozuměním přikývli.

„Je to moudré rozhodnutí, Vaše Jasnosti,“ prohlásil hofmistr, jenž si kněžniny výlevy během jejího prvního těhotenství vybavil se vší tou hrůzou.

„Doufám, že je i nadále všechno v pořádku a že mohu svou zemi opustit zbaven všech starostí,“ zajímal se Friedrich.

„Ano, Vaše Jasnosti,“ pronesl tajemník a položil otázku, jež se mu zdála nejdůležitější. „Mám vás doprovázet?“

Friedrich zavrtěl hlavou. „Během doby, kdy se má žena nachází v naději, se sem nevrátím. Bude proto lepší, když zde zůstanete. Svěřuji vám svoji zemi a svou rodinu.“

„Děkuji vám, Vaše Jasnosti!“ Muž se uklonil a bylo na něm vidět, jak se mu ulevilo.

Schwarzburg-Friedrichsthal mezi zeměmi Svaté říše římské národa německého sice nevynikal velikostí ani počtem obyvatel, ale potřeboval fungující správu. Tajemník už za kněžnina prvního těhotenství doprovázel Friedricha na jeho cestách a o své úkoly správce se mohl starat pouze při pánových krátkých návratech domů. A jen s velkou námahou se mu dařilo zabránit chaosu. Kdyby se teď musel vzdálit na hodně dlouho, dopady by pravděpodobně byly mnohem horší.

„Kdyby Schwarzburg-Friedrichsthal nebyl jenom tečkou na mapě říše, ale větším a významnějším knížectvím, jmenoval bych vás kancléřem nebo prvním ministrem,“ pronesl Friedrich zamyšleně.

„Já jsem se svou hodností plně spokojen,“ odpověděl tajemník a myslel to upřímně. Neměl žádná doporučení ani ho nikdo neprotežoval a ve významnější rezidenci by dostal leda tak druhořadé místo jako písař. Zde však byl prvním po knížeti a jeho jménem držel správu panství pevně v rukou.

„Musím vás odměnit, a to všechny. Po mém návratu mi to smíte připomenout,“ slíbil mu Friedrich a dal si chutnat.

Po večeři všechny tři pány pozval do salonu a při sklence koňaku jim vysvětlil, co od nich během své nepřítomnosti očekává. Když se s nimi rozloučil, bylo už pozdě.

„Vaše Jasnost by se měla odebrat na lože. Objednal jsem vůz na brzkou hodinu,“ napomenul ho Manfred.

„Já vím! Ale stejně ještě na chvíli opustím své komnaty. Připrav všechno na ráno!“ řekl Friedrich s úsměvem komorníkovi, jenž se za ty roky stal jeho otcovským přítelem, a odebral se ke dveřím.

Jeden lokaj mu otevřel a druhý kráčel s lucernou před ním, protože na chodbách se už setmělo.

Před traktem, který obýval knížecí syn, se Friedrich zastavil a počkal, až mu lokaj otevře. Uvnitř bylo dosud světlo a Friedrich slyšel Gabi, jak napomíná chůvu, že od ní žádnou nedbalost trpět nebude.

„Navrhnu Jeho Jasnosti, aby si vybrala jinou pečovatelku prince Friedricha,“ zakončila Gabi důrazně.

Friedrich rychle vešel do komory a spatřil tam hospodyni, jak s hněvem ve tváři stojí před pečovatelkou. „Co se tu děje?“ zeptal se celý napjatý.

Obě ženy se otřásly, protože nebylo obecným zvykem, aby se vysoké panstvo pletlo do záležitostí péče o dítě.

Gabi se vzpamatovala jako první. „Když jsem přišla dohlédnout, jestli je všechno v pořádku, chůva i kojná nebyly v dětském pokoji a nemohla jsem je nikde najít.“

„Byla jsem jenom na chvilku v komnatách Její Jasnosti podat zprávu, jak se daří jejímu synovi,“ hájila se chůva.

„Na chvilku?“ vybuchla Gabi. „Dítěti se měly vyměnit plínky už dávno. Před chvilkou jsem to udělala sama.“

„Musel si nadělat do plínek jen těsně předtím,“ bránila se chůva.

„To tedy ne!“ Gabi hovořila vztekle, protože chůva se už víckrát projevila jako nespolehlivá. Obrátila se vehementně na Friedricha. „Kdyby Vaše Jasnost souhlasila, pověřím péčí o vašeho syna někdejší komornou vaší matky. Ilse děti miluje a za malého nasadí vlastní život.“

„Dědicovou chůvou jsem já!“ vykřikla žena vztekle. „Nenechám se vypudit jen proto, aby ta pitomá kráva dostala na zámku lepší místo. Proč se sem vůbec vracela? Jenom proto, že její paní s ní nebyla spokojená a propustila ji.“

Gabi se zdatně hájila. „Zlomila si ruku a Její Jasnost Anna Sybilla ji sem poslala, aby se tu zotavila. A taky mě požádala, abych ji podle možností zaměstnala, jakmile se ruka uzdraví.“

Friedrich Ilse znal, a tak kývl na souhlas. „Udělej, jak nejlépe myslíš,“ řekl Gabi a potom si změřil dosavadní chůvu. Přivedla ji jedna z dvorních dam Karoliny Louisy a ta, jak se zdálo, se s výběrem příliš nenamáhala.

„Ať opustí Friedrichsthal a dostane peníze, za které může několik měsíců žít,“ rozhodl Friedrich a obrátil se k synovi. Malý Friedrich ležel v postýlce, ručičky svíral v pěst a podle čilé mimiky se mu něco zdálo. Dovršil už rok, ale pořád ještě byl velmi drobný. Zato zdravý tak, jak děťátko jen může být. Každopádně měl pevný spánek, protože ho hovor vedený zostra nijak nerušil.

„Ty můj maličký! Dlouhé měsíce se teď neuvidíme.“ Friedrich jen s velkým přemáháním odolal touze dítě pohladit, protože ho nechtěl budit.

Naposledy pohlédl na malého Friedricha a obrátil se na Gabi. „Postarej se o všechno, co se týká mého syna!“

„To se postarám! Jako první postavím do latě kojnou, aby Friedricha kojila častěji a dohlížela na jídla, která už malý smí. Měl by trošku přibrat, ale o to se ta hloupá ženská nepostarala!“

Nato vrhla ještě jeden vzteklý pohled na právě propuštěnou chůvu a vyhnala ji z pokoje.

Friedrich ji následoval a zamířil ke komnatám své choti. Tam mu její komorná dala na vědomí, že Její Jasnost se už odebrala na lože. Postavila se před dveře ložnice, jako kdyby chtěla knížeti zabránit ve vstupu.

To však Friedrich neměl v úmyslu.

„Sdělila Její Jasnosti, že se již zítra brzy ráno vydám na cesty. Ať si od svých urozených přítelkyň nechá sama doporučit dobrého lékaře a porodníka a dá ho sem přivést, abych si mohl být jistý, že je dobře zaopatřená.“

S těmito slovy se otočil a odešel z místnosti nesnesitelně zatěžkané odéry z parfémů. Když pak dorazil do svých komnat, Manfred ho vybídl, ať si otevře okno a nadýchá se čerstvého vzduchu.

„Je na ráno všechno připraveno?“ zeptal se Friedrich.

Manfred obřadně a důstojně přikývl. „Ano, vše je připraveno, Vaše Jasnosti!“

„Dobrá. Pak tedy naší vlasti dáme na pár měsíců vale. Jsem celý napjatý, jak Martin přijme můj návrh. Jen aby ve výmarských službách nezpohodlněl a nebál se rizika.“

„To si, jak pana Martina znám, neumím představit,“ odpověděl Manfred a pomohl svému pánovi vysvléknout se z tuhého kabátce.

4

Druhý den ráno Friedrich odcestoval, aniž by se předtím ještě střetl se svou manželkou tváří v tvář. Připadalo mu to jako útěk, ale zároveň také cítil osvobození, neboť život s Karolinou Louisou znamenal všechno možné, jen ne štěstí. A víc než kdy jindy se hrdlil s rodovými zákony, které mu zakazovaly vzít si ženu pod svůj stav. Ne, nezakazovaly, opravil sám sebe. Pouze ho upomínaly, že děti vzešlé z takového svazku nemají dědické právo.

Kladl si otázku, zda vlny zloby s manželkou nerozbouřilo přání uchovat Schwarzburg-Friedrichsthal jako samostatné knížectví v rámci Svaté říše římské národa německého. Karolina Louisa mu porodila vytouženého dědice a byla těhotná znovu. Nemohl jí proto vyčítat, že nesplnila svou povinnost, a z toho důvodu se o ni také rád staral, aby nový život přišel na svět zdravý a jeho choť přestála porod. Ale tato služba nebyla příčinou jejích hysterických výlevů.

Naštěstí si mohl být jistý aspoň tím, že Gabriele Haugová se o blaho jeho choti postará. Komorníkova žena si také od členů užšího dvořanstva kolem Karoliny Louisy nenechá mluvit do vedení domácnosti. Její muž ho však nyní musí doprovázet a Gabi proto uvidí svého manžela až za několik měsíců. Friedrich toho trochu litoval, ale nemohl se na cestách vzdát svého komorníka, jenž bude zároveň sloužit i jako vůdce výpravy.

Bude ho doprovázet i Hartwig, syn Manfreda a Gabi. Friedrich zamýšlel umožnit mladému muži studium jako projev díků jeho rodičům, ale chtěl, aby mladík napřed poznal kousek světa. Manfred svého syna ihned zařadil mezi lokaje, kteří pojedou s výpravou.

Když se Friedrich vyklonil z okna kočáru, spatřil notný kus před sebou vůz, s nímž Manfred jako „cestovní maršál“ vyrazil už dřív, aby našel hostinec, kde se pak všichni mohou naobědvat. Potom Manfred pojede dál zajistit ubytovnu, kterou si Friedrich vybral za nocleh. Až tam dorazí, večeře už bude připravena a postel povlečena jeho vlastním ložním prádlem.

Kromě Manfredova vozu jedoucího napřed a Friedrichova kočáru patřil k výpravě ještě třetí vůz se zavazadly, k tomu tři kočí a každý s vlastním pomocníkem. Vedle toho čtyři lokajové, z nichž dva stáli vzadu na Friedrichově kočáře a další dva jeli s Manfredovým vozem, aby na místech odpočinku vše připravili.

Díky dobrému naplánování probíhala cesta hladce a Friedrichův kočár druhého dne večer dorazil do Výmaru. Po kontrole v městské bráně, kde se Friedrich vykázal jako baron von Tiefenwald, vystoupil z kočáru na tržišti a vydal se pěšky k bytu Martina Justa. Všechny vozy pak zastavily před hospodou U Slona, kde se výprava ubytuje.

Nemálo lidí hledělo se zalíbením na mladého pána v kalhotách ke kolenům, tmavomodrém sametovém kabátci a v téměř stejně tak dlouhé světlemodré vestě, jež téměř zakrývala světlehnědé kalhoty. Hnědou paruku korunoval plochý třírohý klobouk a punčochy měl Friedrich bílé jako sníh.

Takto oděn vkročil chvíli nato do tomu, kde Martin Just obýval dva velké pokoje, a vyzval domovníka, aby ho svému příteli ohlásil.

„Zajisté, milostivý pane! Pan asesor se prve vrátil a prodlévá nyní ve svém bytě. Vystihl jste pravou chvíli, neboť pan asesor se určitě co nevidět odebere do svého oblíbeného hostince, aby tam povečeřel.“

„Také bych tam zašel,“ odpověděl Friedrich a následoval domovníka do druhého patra, kde se nacházely pouze ony dvě místnosti, které obýval Martin Just.

Domovník zaklepal na dveře a zavolal: „Pane asesore! Je zde jeden pán a přeje si s vámi mluvit.“

„Ať vstoupí,“ odpověděl Martin vlídně.

Domovník bleskově otevřel dveře a ustoupil stranou, aby Friedrich mohl projít. „Prosím, pane!“ řekl a doufal v spropitné.

Friedrich byl zvyklý, že takové věci obstarává jeho komorník, a zapomněl mu něco dát. Šel rovnou k Martinovi.

„Vítej, příteli!“ zvolal Martin radostně a obejmul Friedricha.

A jak ho znal, podal domovníkovi, jenž postával venku, jednu minci a vlastnoručně zavřel dveře. Potom nalil dvě sklenice vína a jednu podal příteli.

„Čemu vděčím za tu čest, žes mě navštívil?“ zeptal se Friedricha a starostlivě si ho prohlížel.

Neviděli se už dlouhé dva roky, ale teď mu Friedrich připadal ještě nešťastnější. Přitom navenek k tomu neměl žádný důvod. Friedrich byl přece čtvrtý toho jména pánem nad Schwarzburgem-Friedrichsthalem a byl spřízněn s nejušlechtilejšími rody Svaté říše římské národa německého. Ani teprve nedávno skončená válka mezi Pruskem nového krále Friedricha II. a rovněž novou habsburskou regentkou Marií Terezií nepřinesla jeho malé zemi žádné utrpení. Prodejem potravin a krmením pro dobytek rakouským, ale také císařským a pruským vojskům do Friedrichsthalu dokonce nateklo hodně peněz.

Martin si na něco vzpomněl. „Nebyl Schwarzburg-Friedrichsthal za pomoc, kterou poskytl císaři, nedávno povýšen na knížectví?“

Friedrich se zasmál. „Jeho Veličenstvu císaři Karlu VII. se skutečně zlíbilo nasadit na můj erb knížecí korunu, poté co jsem připustil, aby se jeden z jeho regimentů na ústupu před Marií Terezií ve Friedrichsthalu zásobil jídlem. Mě to povýšení spíš tíží, protože si připadám jako vrabec, který má létat s orly a sokoly. Několik hrabství v Prusku, Sasku a Rakousku převyšuje Schwarzburg-Friedrichsthal jak počtem obyvatel, tak velikostí. Jediný, komu se nová hodnost líbí, je Karolina Louisa.“

„Tenhle soud by sis radši měl nechat jenom pro sebe,“ odpověděl Martin a změřil si Friedricha ještě zevrubněji. „Kdyby se to rozkřiklo, měli by tě všichni za parádního blázna. Každý šlechtic Svaté říše římské přece usiluje pozvednout svůj stav a vylepšit si renomé.“

I Martin se teď smál a kladl si otázku, jak moc zoufalý musel být císař Karel VII., když poměrně malou službu odměnil tak velkoryse.

„Důvod povýšení do knížecího stavu říkám pouze tobě, poněvadž jsme přátelé a vím, že to určitě nikde nerozneseš.“ Friedrich se sice usmíval, ale trpký výraz v obličeji mu zůstal.

„Samozřejmě že budu mlčet,“ ujistil ho Martin a znovu si ho změřil. „Tebe něco tíží!“

„Vypadám na to?“

„To ne, ale já to z tebe cítím! Vždyť jsme byli patnáct roků spolu skoro každý den. To jeden pozná, co se děje s tím druhým.“

„Máš pravdu. Doléhá to na mě těžce. Moje nejmilostivější paní choť je podruhé v naději. Děkuj Bohu, Martine, že si můžeš vybrat ženu, jakou chceš ty, a ne že se kvůli konvencím a tradici musíš oženit s tou, která je tvému stavu přiměřená, ale která se ti líbí ze všech nejméně.“ Friedrich si povzdechl a máchl oběma rukama. „Měl jsem se tenkrát rozhodnout jinak, ale Karolina Louisa odpovídala přesně těm nárokům, které musí splňovat choť říšského hraběte von Schwarzburg-Friedrichsthal. A já blázen si myslel, že je to pořád ještě ta nejlepší volba. Jméno Karolina Xantipa by jí však sedlo líp.“

„Je to tak zlé?“ zeptal se Martin, jenž Friedrichovu manželku viděl jenom o svatbě a pak ještě při krátké návštěvě před dvěma roky.

„Je to ještě horší!“ Friedrich se trpce zasmál a zavrtěl hlavou. „Už během prvního těhotenství vyváděla hůř než trhovkyně a za všechno, co jsem jí doporučil, mě obviňovala, že chci její smrt, abych…“

Zachránilo ho kašlání. To, co měl na jazyku, nesměl prozradit ani Martinovi.

„Obvinila mě, že se chci oženit s jednou ze svých milenek, které údajně mám,“ pokračoval Friedrich. „Přitom dobře ví, že podle ustanovení mého předka Friedricha I. musí pán na Schwarzburgu-Friedrichsthalu vzejít z klína vysoce urozené dámy. Jak bych si potom mohl vzít tanečnici nebo měšťanskou dceru? Říšské hrabství by pak po mé smrti připadlo zpět Říši, a tím císaři, moji potomci by nosili ve jménu pouze von Friedrichsthal.“

„Ale přece ti víc než před rokem porodila vytouženého dědice. Ona s tím není spokojená?“ divil se Martin.

Friedrich zachmuřeně sklopil hlavu. „Spokojená? Bože, vyčítá mi, že na ni neberu žádný ohled a znovu jsem ji přivedl do požehnaného stavu. A že tohle těhotenství určitě nepřežije a já se pak můžu oženit s tou svou kurvou.“

„Jak tě tak poslouchám, jsem moc rád, že jsem zatím svobodný mládenec.“

Martinovi bylo přítele líto. Friedrich byl pohledný muž, měl vynikající způsoby, byl vždy přívětivý a vstřícný a nikdy nikomu nepřál nic špatného.

„Neměl bys ženami opovrhovat,“ napomenul ho Friedrich vážně. „Jistěže jsou na světě ženy jako Karolina Louisa, ale jiné, jako například tvoje paní matka, jsou jasně zářící hvězdy.“

„To ano, moje matka má srdce na pravém místě.“

Martin se usmíval. Jeho matka byla v domovském Königsee vážená osoba. Jako mladé děvče táhla krajem coby vandrovní apatykářka, aby rodině zajistila živobytí a střechu nad hlavou. Po svatbě s jeho otcem ho vysvobodila z vězení, kam ho uvrhli za vraždu, kterou spáchal někdo jiný. Asi před dvaceti lety se ujala Friedricha a zachránila ho před atentátem, který na něj chtěli spáchat. Jako projev díků pak byl Martin vychováván společně s Friedrichem a studovali spolu. Nyní si mohl říkat doktor Martin Just a měl otevřené všechny dveře, které by pro syna prostého laboranta ze Schwarzburgu-Rudolstadtu jinak zůstaly zavřené.

„I tvoje sestry vynikají nad ostatními ženami a dívkami.“ Friedrich měl na mysli především Lenu, starší z obou.

Lena byla krásná, i když trochu posměváček, a jako kmotřence pána von Tengenreuth se jí dostalo vynikajícího vzdělání. Kromě toho byla jediná žena, k níž Friedrich cítil víc než jen jistou náklonnost.

„Už se našel nějaký mladý muž, který by si získal srdce Leny nebo Hildy?“ zeptal se.

Martin zavrtěl hlavou. „O ničem nevím. Lena má přitom načase. Už je jí pětadvacet, a jestli si nedá pozor, skončí jako stará panna. Ale ona se ze všech sil snaží, aby se jí stala. Každý mladý muž, který se o ni uchází, se musí obávat nejen jejího jazyka, ale taky kreslířské tužky. Při poslední návštěvě mi tu nechala jednu svou složku. Zatím jsem viděl pouze portréty jejích ctitelů. Třeba budeš mít náladu si je prohlédnout, abys věděl, jak to myslím.“

„Velice rád! Lena je vynikající kreslířka a malířka a mohla by si tím vydělávat.“

Friedrich byl na obrazy zvědavý, jeho přítel se jen krátce zasmál.

„Lena chtěla dvě malby prodat, ale když jí nabídli pouze čtvrtinu toho, co za své obrazy dostává mladý malíř, přestože jeho obrazy jsou horší než její, tak to odmítla,“ vysvětloval Martin, když vyndával ze skříně mapu s kresbami.

„Lena byla velice pilná,“ dodal s úsměvem a otevřel složku. „Dáš si ještě sklenku vína?“

Friedrich mezitím dopil a podal Martinovi sklenici. „Rád! Tvoje víno je přesně takové, jaké piju nejradši.“

„Na to tě přece znám už dlouho!“ Martin se usmál a nalil obě sklenky. Jeho přítel se už začal dívat na obrázky a vzdor chmurné náladě se musel zasmát.

„Tvoje sestra je vážně pěkná potvora! Podívej se, jak toho mládence vyvedla. Opravdu je tak vypasený?“ Friedrich ukázal na vyobrazení mladého muže enormních rozměrů.

„Jde o syna vysokého úředníka z Hessenu-Kasselu. Byl z toho obrazu krajně pohoršen, stejně jako jeho následovník ze svého!“ Když Martin obrátil list, objevila se kresba mladého muže, který se vyznačoval nožičkama jako čárky a hubeným hrudníkem.

„Lena je vážně posměváček,“ souhlasil Friedrich s Martinem a uchopil třetí obrázek. Ten zachycoval rovněž mladého muže s přehnanými vadami.

Friedrich si zamyšleně přejel rukou po čele. „Muž, který Lenu doopravdy miluje, by se nad těmi obrázky zasmál a řekl jí, jak skvěle ho vystihla.“

„Tihle mladí pánové, kteří se jí byli ukázat, se ve skutečnosti zajímali pouze o věno, které pro ni pan von Tengenreuth vypsal, a měli veliký vztek, že nic nezkasírovali,“ odpověděl Martin jízlivě.

„Pak to byli blázni!“ opáčil Friedrich a listoval dál. Další obraz ukazoval jeho choť Karolinu Louisu s mimořádně pyšným výrazem, jak vystrkuje špičatý nos až ke stropu.

„To musela Lena nakreslit, když u nás byla krátce po narození mého dědice ještě spolu a pánem a paní von Tengenreuth,“ pronesl Friedrich potichu. „Mou ženu vystihla skvěle, protože obyčejní lidé jsou pro ni jenom rohožka, na které si může očistit boty. Měli ji pojmenovat Xantipa a jako druhé jméno přidat Arogance!“

Martin pochopil, že příteli se jeho žena z hloubi duše hnusí. Pro pokračování manželství to neslibovalo nic dobrého. Ve snaze přivést Friedricha na jiné myšlenky se stísněně zasmál a zavrtěl hlavou. „Myslím, že moje sestra takových portrétů ušetřila jenom tři lidi. Moje rodiče a tebe. Já jsem se naopak už mockrát stal obětí jejího nabroušeného štětce!“

Friedrich otočil arch se svou chotí a na dalším obrázku spatřil zvěčněného sebe sama. Postavě se nedalo nic vytknout, i když její oblečení působilo hodně přehnaně. Ale jeho obličej se vyznačoval natolik přihlouplým výrazem, až se Martin za svou sestru zastyděl.

„Co ji k tomu vedlo, že tě vymalovala takhle? Kdyby ten obrázek viděli rodiče, přáli by si, aby ho Lena nikdy nenamalovala!“

Friedrich chlácholivě zvedl pravou ruku. „Jen se tak nepohoršuj. Na světě jsou mnohem horší věci než jedna jízlivá kresba od tvé sestry.“

Přítel zjevně nehodlal pokračovat v prohlížení obrázků, a tak je Martin vrátil do desek a odsunul stranou. „Radši mi pověz, co tě přimělo opustit tvůj milovaný Friedrichsthal a navštívit mě. Určitě jsi nepřijel jen tak bezdůvodně.“

„To ti taky nebudu zatajovat,“ odpověděl Friedrich, jenž měl pořád ještě před očima nelichotivý obraz. Nemá Lena nakonec pravdu, že ho takhle vyvedla? ptal se v duchu. Jeho choť přece tehdy Lenu zle urazila, a to v jeho přítomnosti, a on ji nedokázal ukáznit, jak by se slušelo. Zmocnil se ho smutek, protože Lena představovala jedinou lásku jeho srdce, a teď ani nevěděl, zda ho vůbec ještě považuje za svého přítele.

Trochu se vzpamatoval, napil se vína a prohlížel si byt, který si Martin najal. Sestával ze dvou pokojů, z nichž jeden sloužil jako ložnice a druhý byl obývací. Otevřenými dveřmi do ložnice spatřil úzkou postel, jednu skříň a stolek s umyvadlem. Místnost, v níž se nacházeli, disponovala stolem a dvěma židlemi, dále se v ní nacházelo křeslo-ušák, psací sekretář a veliká komoda.

Na člověka, který obýval veliký zámek, z takového prostředí padala tíseň, ale brzy si na podobné příbytky bude muset zvyknout. Nato odložil sklenici zpátky na stůl a bolestně se na Martina usmál.

„Moje veleurozená choť prohlásila, že už jen pohled na mě nesnese. Proto jsem se rozhodl na dobu jejího těhotenství z Friedrichsthalu odejít a vrátit se, teprve až se dítě ve zdraví narodí.“

„Ale to přece potrvá dlouhé měsíce!“ zvolal Martin překvapeně.

„Ještě sedm – a já bych k nim klidně přidal další dva,“ odpověděl Friedrich trpce.

„A co chceš v té době podnikat?“

Napětí ve Friedrichově obličeji trochu povolilo. „Vydám se na cesty a táži se tě, zda bys nechtěl jet se mnou. Když už ta hloupá válka mezi Pruskem a Rakouskem definitivně skončila, máme všechny cesty volné.“

Martin sice stál ve službách knížete von Sachsen-Weimar, ale věděl, že kdykoli dostane časově neomezenou dovolenou. Proto bez váhání přikývl a zeptal se, kam ta cesta povede.

„V tom nemám ještě úplně jasno,“ odpověděl Friedrich vyhýbavě. „Ovšem rozhodně ne do měst, která jsme spolu už navštívili na kavalírské cestě.“

„Tak to nám toho moc nezbývá. Ledaže bys chtěl vyrazit k mohamedánům, nebo dokonce ještě dál. Do Indie.“

„Indie je přece jen trochu daleko. Ale Orient, na ten jsem skutečně myslel. Třeba by moji choť usmířilo, kdybych jí přivezl ke křtu našeho dítěte pravou vodu z řeky Jordánu.“

Friedrichovi se tím podařilo Martina překvapit. „Tvůj cíl je Jordán? Potom budeš určitě chtít i do Jeruzaléma.“

„Ano, takhle jsem si to představoval! Musím vidět něco jiného, Martine. Chápeš?“

Martin vnímal, jak je přítel nešťastný, a uvědomoval si, že ho nemůže nechat v úzkých, když si kvůli tomu naplánoval cestu kolem světa.

„Pak to tedy podnikneme! Ale mým rodičům bychom měli uvést nějaký bližší cíl, aby se o nás nebáli,“ řekl na to Martin a spiklenecky zamrkal.

„Chtěl jsem napřed do Benátek a zažít tam karneval,“ sdělil mu Friedrich.

„To je dobrý začátek! Tam přijdeš na jiné myšlenky, protože tou dobou bude v Benátkách živo. A protože se jen tak brzy nevrátíme, navrhuji, abychom mým rodičům a sourozencům tvrdili, že se v Itálii zdržíme déle. Oni to pochopí, když jim řekneme, že tvoje choť je v těhotenství naprosto nesnesitelná a že ses proto vydal na útěk.“ Martin lehce přikývl, jako by si sám chtěl potvrdit své myšlenky, a vstal. „Ale teď musíme naši rozpravu na chvíli přerušit. Hlad mě žene do hospody, musím se na tu naši cestu vydatně posílit.“

„Promiň, nechtěl jsem, abys kvůli mně strádal,“ odpověděl s úsměvem Friedrich. „Sám jsem taky ještě nevečeřel, a tak jistě dovolíš, abych tě k Slonovi pozval. Když jsem se tam ubytoval posledně, vařili tam skvěle.“

Martin to U Slona znal a taky znal Friedricha. Věděl, že to bude hostina, jakou si sám může dovolit jen vzácně. A cestou, říkal si, na něj budu muset tlačit, abychom vystupovali víc decentně. Ale na oslavu jejich setkání se mu večeře U Slona zdála patřičná.

5

Obdržet dovolenou bylo pro Martina skutečně snadné. Friedrich zde ve Výmaru sice vystupoval jako baron Tiefenwald, ale u dvora se samozřejmě vědělo, kdo to ve skutečnosti je. Proto Martinovi nekladli do cesty sebemenší překážky. Tři dny nato oba přátelé vyrazili do Königsee navštívit Martinovu rodinu. Friedrich se těšil, že zase uvidí Kláru Justovou a jejího muže Tobiase. Setkání s jejich dcerou Lenou však vyhlížel s jistým napětím.

Čas na ně netlačil, a tak si cestu do Königsee rozložili na tři etapy. Friedrich šetřil své koně a zbývalo mu dost času vysedávat s Martinem na lavicích před hostincem a kout plány.

„Chci toho cestou vidět co nejvíc,“ prohlásil při druhém noclehu. To už byli Königsee hodně nablízku a druhý den tam dojedou jenom za tři nebo čtyři hodiny.

„Proto se taky taková cesta podniká,“ opáčil Martin a změřil si přítele přes kraj holby s pivem.

Friedrich už nepůsobil tak poraženeckým dojmem jako na začátku. Možná mu opravdu dělá dobře, že se se svou manželkou nadlouho neuvidí. Na druhou stranu Martin litoval, že jeho přítel musel kvůli Karolině Louise opustit svůj domov.

„Uvažoval jsem, že se zastavíme v Řecku a prohlédneme si divy této země. Tam se snadno domluvíme, protože jsme oba na univerzitě studovali jazyk Aristofanův a Euripidův.“ Friedrich měl spokojený hlas, protože za studia považoval znalost řečtiny za zbytečnou. Ale teď se mu to plahočení vyplatí.

„Máme na to skoro rok a můžeme navštívit řadu míst světa,“ odpověděl Martin zamyšleně. „Ovšem neměli bychom vyrážet jen tak nazdařbůh. Taková cesta se musí důkladně naplánovat. A platí to i pro trasu. Abychom se dostali z Benátek na Východ, musíme nastoupit na loď. A taky bychom měli vědět, na koho se cestou obrátit, kdybychom potřebovali nějakou pomoc.“

Friedrich si povzdechl. „Než tohle všechno dáme dohromady, bude půlka času za námi a cesta se už nevyplatí.“

„Nemůže to trvat ani měsíc, než budeme vědět všechno potřebné,“ odpověděl Martin. „Taky se musíme pár dní zdržet u mých rodičů, jinak bychom je urazili. První rozumy si můžeme odnést z Rudolstadtu. Ale nejvíc doufám v Benátky, protože tam se setkávají Západ a Východ, a to by v tom byl čert, abychom zrovna v tomhle městě nezískali důležité informace pro další cestu.“

„A co jsou pro tebe důležité informace?“ chtěl vědět Friedrich.

„Například kde jsou konzuláty, které nám můžou pomoci dál, bankéři, u kterých můžeš proměnit směnku za tamní platidla, když ti dojde hotovost. Navíc musíme zjistit, kde se dá dobře přenocovat, a podobné věci.“ Martin toho vyjmenoval mnohem víc a Friedrich nad tím začal kroutit hlavou.

„Ty ses tu vážně stal úředníkem! Všechno na papír a naplánovat. Já jsem si představoval, že zajdeme do přístavu a tam se zeptáme na ubytování a zajímavosti.“

„To se nám přihodí mockrát!“ zasmál se Martin. „Ale tak jako vojevůdce musí napřed prozkoumat bojiště, kde se má postavit nepříteli, potřebujeme i my poznatky, co nás na tom či onom místě čeká.“

„To budeš mít za úkol ty,“ prohlásil Friedrich, jenž byl ovšem dost zvědavý na to, aby pak s Martinem probral všechno, co zjistí on.

„Ale teď,“ pokračoval, „bychom se měli odebrat do pokojů, které nám Manfred objednal, a potom na večeři.“

„Zajisté, Vaše Jasnosti! Cestou budeme často nocovat ve všelijakých pajzlech a zavšivených karavanserájích plných blech,“ zasmál se Martin.

Friedrich si ho změřil zničujícím pohledem. „Mluví on snad o vších a blechách proto, aby mne od této cesty odradil?“

Sotva to dořekl, propukli oba v smích a ruku v ruce vešli do hostince, kde už na ně čekala prostřená tabule.

Manfred je viděl přicházet a zavrtěl hlavou. „Jsou to pořád ti samí bujní kumpáni, jako byli tenkrát na kavalírské cestě,“ pronesl k svému synovi.

Ten si vzpomněl na Karolinu Louisu a její výlevy vzteku, načež usoudil, že jeho pánovi je třeba dopřát trochu radosti.

6

Když Friedrichův konvoj sjížděl po šikmém náměstí v Königsee a poté zastavil před hostincem U Lva, chodci se zvědavě zastavovali. I zpoza oken okolních domů – a patřila k nim i radnice – se na ně dívali lidé. Friedrich nechtěl být identifikován jako svrchovaný vládce jedné ze zemí Svaté říše římské národa německého, a proto nařídil, že žádný z vozů neponese erb. Jenže právě tím tři kočáry a plno lokajů vytrubovali, že zde nějaký vysoký pán cestuje inkognito.

Někteří Königseeští si Friedricha pamatovali z jeho dřívějších návštěv u Martinových rodičů a sdělovali si věci navzájem.

„To je Jeho Milost říšský hrabě von Schwarzburg-Friedrichsthal, z vedlejší linie našeho rudolstadtského knížecího rodu,“ vysvětlovala jedna Justova sousedka, jež měla tu velkou čest, že před deseti lety vedla s Friedrichem delší rozhovor.

„Ale v posledních letech se tu už neukázal,“ namítl starší muž.

„Je s ním i mladý pan Martin. Ten je teď doktorem a vysokým úředníkem ve Výmaru,“ pokračovala žena.

„Měl by být radši tady! V Rudolstadtu a Königsee máme zapotřebí dobrých a poctivých úředníků,“ zavrčel jiný muž a šel dál.

Také zbylí chodci se pomalu rozcházeli, zatímco Manfred už vyjednával s hostinským od Lva. Ten nevěděl, kam Friedrichův průvod ubytovat. Už samotné tři vozy představovaly problém. Na dvoře hostince nebylo dost místa pro všechny a koně se museli zčásti rozmístit po jiných stájích.

Friedrich takové věci přenechával Manfredovi. Sám vyrazil s Martinem kolem radnice a kousek dál odbočili do ulice, kde stál dům Justových.

Sousedka je samozřejmě předběhla a zprávu, že jejich syn přijel do Königsee se svým přítelem říšským hrabětem, už sdělila Kláře a Tobiasovi a pokračovala dál. Když oba mladí muži dorazili, Justovi stáli přede dveřmi.

„Že se tu zase jednou ukážete,“ pronesl Tobias nevrle.

Friedrich provinile sklopil hlavu. Naposledy byl v Königsee za studií a Klára s Tobiasem navštívili Friedrichsthal u příležitosti Friedrichova sňatku s Karolinou Louisou, přičemž svatba se konala před třemi lety.

„Jeden ani nevidí, jak ten čas plyne. A když se pak rozhlédne, zjistí, že mu protekl jako písek mezi prsty,“ řekl Friedrich a obejmul pevně Kláru. „Rád vás opět vidím,“ dodal, když pak podával ruku Tobiasovi.

„Také nás těší,“ odpověděla Klára a se zalíbením si Friedricha prohlížela.

Byl spíš střední a štíhlé postavy a měl příjemné rysy ve tváři. Klára si vzpomněla, jak ho před dvaceti lety poznala coby vyhublého nemocného hošíka, a usoudila, že se pěkně vyvinul.

Martin se rovněž vyvedl. Byl o tři prsty vyšší než Friedrich, o něco širší v ramenou a dost hezký, aniž by působil zženštile. Oba byli blonďáci, jen Friedrich měl oči modré a Martin šedozelené. Jak si tak Klára oba kamarády prohlížela, okamžitě vytušila, že chtějí něco podniknout.

„Jak se tak na vás dívám, nevěřím, že se zdržíte dlouho,“ pronesla s dobromyslným posměškem.

„Máme to tak jasně napsané na čele?“ zeptal se Friedrich celý zmatený.

„To ne! Ale znám vás oba dost dobře na to, abych si dělala starosti. Ale teď pojďte honem dovnitř! Určitě máte chuť na sklenku mého trnkového vína.“

Klářina trnkového si cenili všichni v celém okolí, nikdo ho totiž neuměl lépe než ona. Friedrich znal vynikající vína, ale při pomyšlení na trnkové od Kláry se mu sbíhaly sliny.

„Mám žízeň na víc než jeden pohár,“ pronesl s úsměvem a vykročil za ní do domu. Tobias a Martin jim šli v patách.

Pro tak vznešeného hosta nebylo nic dost dobré než parádní pokoj. Klára vybídla Friedricha, aby se posadil na tu nejlepší židli, a pak zavolala do kuchyně na kuchařku Liese, aby připravila občerstvení. Nato z malé zdobené skříně vyndala poháry a nalila trnkové.

Friedrich ji při tom sledoval a usoudil, že se za poslední roky vůbec nezměnila. Byť jí táhlo na padesát, vypadala stále mladě a člověk by jí hádal nejmíň o deset méně. Postavu už sice neměla tak štíhlou jako mladé děvče, ale o nějaké tloušťce nemohla být řeč. Na Friedricha působila jako žena v nejlepších letech, která toho hodně ví.

Její muž Tobias vypadal rovněž mladší, než byl, i když se už octl za polovinou života. Vlasy mu dosud nešedivěly ani nezřídly.

Ale Friedrich si Tobiase ještě ani nedoprohlédl a dveřmi prosvištěla mladá dívka a vrhla se Martinovi kolem krku.

„Že se zase jednou ukážeš, bratříčku!“

Martin se vyprostil z jejího sevření a podržel ji od sebe na délku paží. „Bože, Hildo, ty jsi za tu dobu tak zkrásněla!“

„Vážně?“ opáčila mladší sestra koketně.

„Musím dát Martinovi za pravdu, Hildo! Takové hezké děvče se nevidí každý den.“

Friedrich nelhal, neboť Hilda Justová byla přesně taková, jakou si mladí muži představují ve snech jako svou nevěstu. Prostřední velikosti, štíhlá, blond, s jemně zaoblenými tvary a obličejem jako anděl.

„Zas tak moc ji nechvalte, nebo jí to ještě stoupne do hlavy,“ napomenula ho Klára žertem a jemně cvrnkla Hildu do nosu. „Běž do kuchyně a pomoz Liese nanosit na stůl něco chleba a uzeniny.“

„Jdu na to, maminko!“ Hilda udělala před Friedrichem pukrle a zmizela.

„Ta se opravdu vyvedla,“ usoudil Friedrich a zamyšleně se rozhlédl. „Lena asi není doma, že?“

„Ta sedí ve své komoře a maluje,“ odpověděl Benjamin, nejmladší syn Kláry a Tobiase, jenž právě vešel dovnitř. Tvářil se rozpačitě a nevěděl, jak se má k vznešené návštěvě chovat. A když pak zašilhal po trnkovém víně, jeho matka nabádavě zvedla ruku.

„Jeden pohár si dát můžeš, ale až k jídlu.“

Benjamin protáhl obličej, protože si ve svých čtrnácti letech připadal už dospělý a takové zákazy vůbec neměl rád. Ale věděl, že matka je neoblomná, a obrátil se proto k Martinovi.

„Jak se ti daří, bratře?“

„Velice dobře! A teď, když jsem u vás, je mi ještě lépe,“ odpověděl Martin a podrbal ho ve vlasech.

Friedrich se zatím pořád díval ke dveřím. Ale než se Lena objevila, chvíli to trvalo. Měla na sobě starší šaty a v ruce držela desky s výkresy. Byla o něco větší než Hilda a štíhlá jako proutek. K tomu obličej, který všeobecně platil za hezký. Ale vedle své sestry jako kvítek působila přece jen trošku bledě.

„Vůbec jsem si nevšimla, že máme návštěvu,“ prohodila jen tak mimochodem.

„Odkdy je pro tebe tvůj bratr jenom návštěva?“ Klára promluvila přísně, neboť se zlobila na dceřinu otevřenou nezdvořilost, které si však Martin sotva povšiml a Friedrich už vůbec ne.

„Martin u nás už nebydlí, a tak sem chodí na návštěvy,“ odpověděla Lena sebevědomě a dělala, jako by si Friedricha všimla až teď. Udělala před ním hluboké pukrle.

„Vaše Jasnosti!“

„Dřív jsi mi říkala Friedrichu,“ odpověděl pozdravený smutně.

„To bylo ode mne tenkrát nepatřičné a prosím Vaši Jasnost tisíckrát za odpuštění!“

Následovalo další pukrle až k zemi, ale Lena se rozhodně netvářila sklíčeně. V očích se jí blýskalo, a jak trochu předsunula spodní ret, vypadala jako bojovnice.

„Myslím, že Lena ti svou poslední návštěvu ve Friedrichsthalu neodpustila, i když od ní uplynul už celý rok,“ prohodil Martin posměšně, neboť si dobře pamatoval, jak sestra nakreslila jeho přítele.

Friedrich sklopil hlavu. Karolina Louisa tehdy Lenu hrubě urazila, a on se jí neodvážil zastat. Není divu, že se k němu teď chová s odstupem. Ale bolelo ho to.

„Bývaly časy, kdy jsme na Friedrichsthalu byli šťastní,“ podotkl tiše.

„V oněch časech jste byl ještě kluk a já malá holka!“ Lenina tvář se přece jen trochu vyjasnila, protože nezapomněla, jak si ji Friedrich tenkrát posadil před sebe na koně a vyjel si s ní.

„Děti, příliš se zaobíráte starými časy! A já chci vědět, co mají pan Friedrich a Martin za lubem,“ namítl Tobias a převedl hovor zpět do současnosti.

7

Ale než Martin a Friedrich stačili vyložit své plány, ozval se zvenčí rámus. Dveře se rozletěly a dovnitř se přiřítili dva mladí kluci. Byli si podobní jako vejce vejci a také měli stejné oblečení.

„Zdravím tě, synovče, jak se vede?“ zeptal se jeden z nich a zašklebil se na Martina.

„Dobře, pane strýci!“ odpověděl Martin zvesela, ale taky trochu posměvačně.

Byli to otcovi nevlastní bratři a o osm let mladší než Martin, jenž měl tím pádem větší důvod připadat si jako strýček než ti dva.

Friedrich si dvojčata zmateně měřil. „Pořád se ještě nedá poznat, který je který!“ zvolal!

„Tady to je Lukáš a tohle Marek,“ vmísila se Lena a ukázala na příslušné strýčky.

„Lena je jediná, kdo je od sebe bezpečně rozezná,“ vysvětlila Klára a smála se.

„Čert ví, jak to dělá, ale nikdy se nesplete,“ nadhodil Tobias. „Ani jejich matka si není jistá a vysoký úředník tuhle pohrozil, že když jeden z nich provede nějakou neplechu, dá je zavřít oba. Úředník už nemá náladu nechat se od dvojčat vodit za nos!“ Tobias se rovněž usmíval a slova se chopil Benjamin.

„Kamarádi jim radí, aby si vzali jednu společnou manželku, protože dvě by si je pořád pletly.“

Po takto věcně podaných slovech se museli smát všichni.

„No a co?“ postěžoval si hoch. „Je to pravda! Nebo je někdo z vás dokáže rozeznat? To dovede jenom Lena, a tu si vzít nemůžou.“

„Však taky ti dva by mohli být spíš moje děti! Napřed musejí dospět,“ prohlásila Benjaminova sestra. I ona byla starší než oba strýčkové, a brala je proto spíš jako mladší bratrance.

„Měla bys mít k bratrům svého otce větší respekt,“ pokáral ji Marek a Lukáš horlivě přikyvoval.

Nato si sedli k ostatním a pokukovali po trnkovém víně.

„Zbylo pro nás něco? A taky pro maminku? Ona totiž hned přijde.“

Sotva to dořekl, do pokoje vešla Marta. Kdysi přišla do Königsee jako Klářina přítelkyně a později, po smrti Tobiasovy matky se stala druhou ženou jeho otce. Ten před dvěma lety zemřel, ale příbuzenské vazby zůstaly pevné, a tak Marta i s oběma syny patřili do nejužšího rodinného kruhu.

Marta se honem rozhlédla a pochopila příčinu veselí všech přítomných. Nato zatahala syny za uši.

„To jste se zase nějak nepěkně předváděli?“ zeptala se.

„Vůbec ne, ani trochu,“ ujistil ji Martin. „Jenom můj bratříček usoudil, že ti dva si musejí vzít jednu společnou ženu, protože při dvou manželkách by ani jedna z nich nevěděla, kdo je její muž a kdo švagr.“

„Až na to dojde, uříznu Markovi pravé ucho a Lukášovi levé. Potom už bude vědět každý, koho má před sebou,“ odpověděla Marta a všechny tím znovu rozesmála.

Její synové se naoko zatvářili zkormouceně.

„Jestli je to tak, tak si myslím, že se radši ženit nebudeme. Mně je moje ucho milejší než ženská…“

„Pravil evangelista Marek,“ ozvala se posměšně Lena.

„Já se taky jmenuju po evanjelistovi,“ přihlásil se trochu uraženě Lukáš.

„Evangelistovi je to správně,“ opravil ho Martin.

„Pravil pan doktor!“ zašklebil se Marek, ale stejně jako jeho bratr už dal pokoj. Marta objala Martina a pak udělala před Friedrichem neohrabané pukrle.

„Prosím ne, paní Justová,“ bránil se a znovu se podíval na Lenu. Najednou se mu vnutila otázka.

„Tak co? Už jsi našla ženicha, Leno?“

Mladá žena zavrtěla hlavou. „Zatím všichni odešli rychleji než přišli. Tedy až na jednoho, ale ten se tu nezdržel kvůli mně.“

Hilda sklopila hlavu a přemáhala slzy. „Ale já za to přece nemůžu.“

„To jsem taky netvrdila,“ namítla Lena. „Věc se má tak: pan von Tengenreuth má jednoho mladého snaživého úředníka, kterého chce povýšit, a poslal ho sem, aby se o mě ucházel. Přišel, ale uviděl Hildu a od té chvíle má oči jenom pro ni. Chce si ji za každou cenu vzít a prohlásil, že se spokojí s takovým věnem, jaké budou moji rodiče moct Hildě dát.“

„Ale já se přece nemůžu vdát dřív než moje starší sestra, a navíc za muže, který sem vlastně přišel kvůli ní!“ vykřikla Hilda a nedokázala zadržet slzy.

„Nebuď hloupá!“ prohlásila Lena ne právě sestersky. „Chceš snad zůstat na ocet jenom proto, že mně je stav manželský proti mysli?“

Martin se tiše zasmál. „Určitě ještě najdeš muže, který se k tobě bude hodit. Mimochodem, přivezl jsem ti desky s kresbami, které jsi u mě nechala. Benjamine, buď tak hodný a doběhni naproti ke Lvovi a přines je. Řekni Manfredovi, že jsem tě poslal!“

„Myslíš komorníka Jeho Jasnosti? Před ním jsem pořád ještě maličký,“ bránil se Benjamin.

Od poslední návštěvy Friedrichsthalu uběhlo několik let, ale Martinův mladší bratr na Manfreda nezapomněl. Jeho vystupování vyvolávalo bázeň. Ale nakonec se tam vydal a ostatní pokračovali v hovoru. Hildě už uschly slzy a Marek a Lukáš poslouchali s vykulenýma očima, co jejich synovec povídá o Výmaru. Friedrich se zamyšleně usmíval dokola a potom utkvěl zrakem na Leně.

Zatímco její mladší sestra se vyznačovala sladkostí a roztomilostí, které musejí každého muže uchvátit, Lena působila energicky a v jejích modrých očích se vždycky zračil posměch. Friedrichovi připadalo, že Lena pozoruje život, ale to, co vidí, nebere vážně.

Ale nebyla taková vždycky, pomyslel si sklíčeně. Ještě před pár lety měla blíž ke své sestře. Ne tak úplně, připustil Friedrich. Lena se vždycky ovládala víc než Hilda a dívala se na svět nejen pozorněji, ale také kritičtěji.

Benjamin se za chvíli vrátil a podal Martinovi desky s výkresy. „Tady jsou,“ hlásil celý udýchaný. „Pan Manfred mi je svěřil, i když se rozpakoval.“

„Je to svědomitý muž dbalý povinnosti,“ vysvětlil mu Martin.

„To je přece ta spousta kreseb pánů, kteří sem přijeli, aby zjistili, jestli je Lena pro ně dobrá nevěsta!“ Klára promluvila dost nazlobeně, protože se jí vůbec nelíbil posměch, kterým Lena obdařovala své nápadníky.

Její muž naopak natáhl ruku pro desky. „Rád bych se na ty obrázky podíval ještě jednou. I když mi nepřipadají zrovna lichotivé. Lena pár z těch mužů vystihla opravdu trefně.“

Table of Contents

První díl

1

2

3

4

5

6

7