Přeložil Robert Čapek

Copyright ©2016 2018 by Raymond E. Feist

All Rights Reserved

Copyright ©2024 for the Czech translation by Robert Čapek

Copyright ©2024 for Cover by by Larry Rostant

© HarperCollinsPublishers Ltd 2018

Copyright \copyright \hskip .05cm 2018 for Map by Jessica Feist

Copyright ©2024 for the Czech edition by Euromedia Group a.s.

ISBN 978-80-242-9931-0

Obsah

PROLOG

KAPITOLA PRVNÍ

KAPITOLA DRUHÁ

KAPITOLA TŘETÍ

KAPITOLA ČTVRTÁ

KAPITOLA PÁTÁ

KAPITOLA ŠESTÁ

KAPITOLA SEDMÁ

KAPITOLA OSMÁ

KAPITOLA DEVÁTÁ

KAPITOLA DESÁTÁ

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

KAPITOLA DVANÁCTÁ

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

KAPITOLA PATNÁCTÁ

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ

KAPITOLA DVACÁTÁ ČTVRTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ PÁTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ ŠESTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ SEDMÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ OSMÁ

EPILOG

Poděkování

Tato kniha je věnována památce Jonathana Matsona.

Byl to nejspíš nejlepší člověk, jakého jsem v životě potkal. Jeho velkorysost, podpora a náklonnost daleko přesahovaly veškeré pracovní vztahy a nejednou mě dokázal postavit znovu na nohy. Nikdy nesoudil – to bylo srdce jeho moudrosti a moudrost jeho srdce. Jeho památka nikdy nezanikne a každý den nám všem chybí.

PROLOG

Hejno vran a vražda krále

Po obloze se hnala hrozivě temná mračna, která slibovala další déšť. Daylon Dumarch usoudil, že je to pro dnešní náladu docela příhodné pozadí. Zrada proběhla přesně podle plánu a bitva skončila rychle. Pět velkých království Garnu už nikdy nebude stejných; teď už vlastně jen čtyři velká království, opravil se Daylon v duchu.

Rozhlédl se po obloze, plné mrchožroutů: kroužící supi, luňáci a mořští orli se připravovali na hostinu. Na severu se na pole, pokryté mrtvolami, sneslo obrovské hejno vran. Vzlétající skupiny vzteklých ptáků jasně ukazovaly postup sběračů z trénu, kteří nakládali těla na vozy. Daylon usoudil, že mrchožrouti dokáží pracovat rychle, takže spousta padlých bude uložena do hromadných hrobů bez očí, rtů a dalších měkkých částí těl.

Obrátil se a zahleděl se na moře. To dokázalo Daylona očarovat bez ohledu na počasí; při pohledu na jeho nekonečnost a nezájem o záležitosti lidí se cítil bezvýznamně. Tato myšlenka ho uklidňovala a po bitvě mu dodávala tak důležitou perspektivu. Daylon ze rtů vypustil sotva slyšitelné povzdechnutí a podíval se na pláž pod sebou.

Skaliska pod útesy Answearie poskytovala krabům a mořským ptákům stejně bohatou hostinu, na jakou zvaly kopce nad nimi vrány a luňáky. Na těchto útesech našly smrt stovky mužů, které sem vytlačil neočekávaný útok těch, které ještě před několika okamžiky pokládali za své spojence.

Daylon Dumarch si připadal starý. Baron z Marquensasu se stále držel na vrcholku sil a ode dne jeho narození ještě neuplynulo ani čtyřicet let, ale v nitru cítil věkovitou zahořklost a lítost.

Tisíce životů tady naprosto zbytečně vyhasly jen proto, aby dva šílenci mohli zradit dobrého vládce. Ostatní se drželi stranou, nijak nezasáhli a sledovali, jak se rovnováha, udržovaná téměř dvě staletí, hroutí. Armádu Ithrace budou brzy do zapomnění následovat i umění, hudba, básně, tance a divadlo.

Daylon nevěděl přesně, co plánují čtyři vládci velkých království pro vysoké věže a květinami ozdobená náměstí samotné Ithry, ale při pomyšlení na budoucnost nejcivilizovanějšího města na celém světě a hlavního sídla vlády Království plamenů cítil obavy. Ithrace ze všech pěti království Garnu vždycky produkovala největší počet uměleckých géniů. Více než polovina Daylonovy knihovny pocházela z pera ithrackých autorů a Ithra byla proslulá jako největší líheň nadaných mladých malířů, hudebníků, dramatiků, básníků a herců; zároveň poskytovala domov zlodějům, šarlatánům, prostitutkám a každému myslitelnému druhu lidí, kteří si se zákony moc těžkou hlavu nedělali.

Na světě vždy existovalo pět velkých království, a když se nyní plameny změnily v popel, zůstávala pouze čtyři – Sandura, Metros, Zindaros a Ilcomen – a nikdo nemohl vědět, jak dějiny posoudí to, co se tu dnes stalo. Daylon si uvědomil, že se nedokáže soustředit; myšlenky mu přeskakovaly jedna druhou a dlouhodobé politické důsledky hrůzy, k níž došlo, mu vůbec nedocházely. Byla to situace, kterou mu popsal před dlouhými lety jeho vlastní otec – někdy se prostě stane, že člověk dokáže stěží stát a dýchat.

Daylonovi se z hrdla vydral dlouhý lítostivý povzdech. Někde na kopci, pod nímž stál, právě zakovávali do pout krále Ithrace Steverena Langenea, známého jako Rudovlas, přítele všech lidí dobré vůle a spojence Daylona samotného a mnoha dalších. Pouta mu nasazovali muži, které ještě nedávno pokládal za spojence a kteří ho odvedou k narychlo stlučenému popravišti, které kvůli této frašce nechali postavit ostatní králové.

Daylon se odvrátil od budoucí hrůzy znechucen vlastní účastí v proudu dnešních událostí, a zapátral po nějakém místě, kde by ze sebe mohl smýt špínu bitevního pole. Našel převrácený vůz, v jehož postraňcích leželi mrtví koně, ale sud s vodou na jeho ploše stál pořád ještě víceméně rovně. Pomocí nože odřízl voskovanou plachtu a strčil hlavu do chladné, čisté vody. Napil se a otřel si z tváře zaschlou krev a špínu. Chvíli zůstal stát a pozoroval, jak se rozčeřená hladina vody uklidňuje. V celém širokém okolí to byla jediná věc, kterou nepoznamenala smrt; bahno na bojišti bylo všude kolem něho prosyceno močí, výkaly a krví. Mezi pozůstatky mužů, kteří byli ještě včera plní odvahy a života, se povalovaly kusy praporů, pokryté blátem.

Bitvy a smrt zanechaly na jeho životě hluboké jizvy. Než Daylon dosáhl věku pětatřiceti let, byl už dvakrát ženatý; svou první manželku hluboce miloval, ale zemřela tři roky po svatbě při porodu. K ženě, se kterou sdílel lože, necítil téměř nic, ale přinesla do manželství silného spojence a slušné věno. Byla sice hloupá a nudná, ale měla silné mladé tělo, které ho uspokojovalo a brzy očekávala jejich první dítě. Příslib dědice byl momentálně jediným světlým bodem jeho života.

Odvrátil pozornost od temných myšlenek a všiml si, že se k němu blíží povědomá postava. „Pane,“ oslovil ho Rodrigo Bavangine, baron z Měděných hor, „přežil jsi.“

„Den sotva začal,“ odpověděl Daylon, „a zrady je tu ještě pořád na rozdávání. Neztrácej naději. Ještě pořád se můžeš večer dvořit mé vdově.“

„Černý humor,“ přikývl Rodrigo. „Příliš mnoho spolehlivých společníků tu leží s vyvrženými vnitřnostmi a vítězství slaví lidé, kteří by mohli hořet plamenem a ani bych je nepomočil.“

„Tak to bývá vždycky, Rodrigo.“ Daylon si svého dávného přítele prohlédl. Baron z Měděných hor byl tmavovlasý muž s překvapivě světle modrýma očima. U dvora nosil vlasy rozpuštěné, naolejované a nakadeřené, ale nyní je měl stažené jasně červenou páskou, která je měla v boji skrývat pod přilbou. Stejně jako většina obyvatel oblasti, plné mlh a oblaků, které vládl, měl velmi bledou pleť. Daylonovi vždycky připadalo zvláštní, že se sblížil zrovna s ním, protože na rozdíl od něho, který přemýšlel o svých budoucích krocích, Rodrigo sotva bral v úvahu to, co udělá za minutu. Rodrigovy nálady ale znal stejně dobře jako své vlastní. Stačil mu jediný pohled do přítelovy tváře a beze slov věděl, že myslí na totéž. Oběma se hlavou honilo pomyšlení, jestli by se bitva vyvíjela úplně jiným způsobem, kdyby se rozhodli postavit Steverenovi po bok, a ne proti němu.

Rodrigo přimhouřil bledé oči, a přestože kolem nich nikdo na deset kroků nestál, přešel blíž k němu. „Řeknu ti jedno, Daylone: ode dneška až do dne, kdy zavřu oči naposledy, nikdy nepůjdu na lůžko jinak než se silnou dávkou alkoholu nebo s mladou milenkou – nejlépe rovnou s obojím. Sice nám slibovali, že se situace zlepší, ale celá tahle věc přinese obrovskou vlnu zkázy.“

Daylon se opřel o kostru povozu, chvíli pozoroval tesaře, kteří dokončovali práci na popravišti. Pak se obrátil ke starému příteli.

Rodrigo poznal výraz v jeho tváři a pohybech úplně přesně. „Ty jsi idealista, Daylone, takže potřebuješ ospravedlnění. A z toho pramení celá tvoje nervozita.“

„Jsem daleko jednodušší člověk, Rodrigo. Prostě jsem si vybral stranu, která vyhraje.“

„A já tě následoval.“

„Stejně jako ostatní,“ přikývl Daylon, „ale jediným slovem jsem nepřikázal žádnému svému podřízenému, aby mě následoval, a nežádal jsem to od svých přátel nebo spojenců. Každý mohl odmítnout.“

Rodrigo se usmál, ale byl to velice hořký úsměv. „Ano, Daylone, a to je na tom všem právě nejhorší. Ty máš prostě dar. Nikdo, kdo se ve tvé přítomnosti nachází, se tvým radám nepostaví. Pro mě jsi tak dobře zběhlý ve hrách o moc, že neumím neposlechnout tvá moudra, přestože vím, že slouží špatné věci.“

„Mohl ses mi vzepřít a vytáhnout do boje po Steverenově boku.“

„A dopadnout jako všichni tihle?“ opáčil a mávl rukou k mrtvým tělům v bahně.

„Vždycky máš možnost volby.“

„Tohle je volba hlupáků,“ řekl Rodrigo tiše, „nebo snílků.“ Pak se rozhodl změnit téma hovoru a kývl bradou k tesařům na kopci, kteří končili s prací. „Co to tam provádějí?“

„Naši vítězní vladaři chtějí uspořádat divadelní představení,“ odpověděl kysele Daylon.

„Myslel jsem, že Lodavico nechal všechna divadla v Sanduře pozavírat?“

„Nechal. Přestalo ho bavit, že si z něj všechny divadelní hry dělaly legraci. Což byla občas pravda, ale tomu člověku chybí perspektiva a smysl pro humor.“ Daylon se na okamžik odmlčel a pak dodal: „Takže vůbec není schopný vidět trpkou ironii celé téhle věci.“

„Tohle divadlo je na můj vkus moc děsivé.“ Rodrigo mávl rukou v půlkruhu, který obsáhl celou šířku bitevního pole. „Zabíjení vojáků ve varu bitvy je jedna věc. Věšení zločinců nebo stínání hlav je něco úplně jiného. Dokážu pozorovat pálení kacířů bez mrknutí oka, ale vyvražďování žen a dětí...“

„Lodavico Sentarzi se obává pomsty. Pokud nepřežije jediný příslušník rodu Langene, bude král Sandury moci spát klidně.“ Daylon pokrčil rameny. „Nebo si to alespoň myslí.“ Nedokázal od narychlo postaveného popraviště na kopci odtrhnout oči. Tesaři už dokončili urychlenou stavbu širokého pódia: nacházelo se dva kroky nad bahnem, dostatečně vysoko na to, aby na ně viděli všichni na úbočí kopce, a bylo dost bytelné, aby udrželo několik mužů. Dva zavalití ozbrojenci právě vynášeli po schůdkách popravčí špalek, po staveništi procházelo několik Lodavicových osobních strážců a pomalu se začínal scházet dav diváků.

„Tyhle věci s rozbíjením hlav nemluvňat o zeď jsou pěkně hnusné... a vyvražďování těch mladých dcer a neteří nebylo jen plýtvání, ale vyložená nespravedlnost,“ postěžoval si Rodrigo. „Všechny dívky z Rudovlasova rodu byly nádherné – ty jejich dlouhé krky a štíhlé pasy a všechny ty zrzavé vlasy–“

„Přestaň myslet ptákem, Rodrigo.“ Daylon se snažil mluvit bezstarostně. „Dokážeš zatáhnout do postele víc žen a chlapců než deset lidí dohromady, a pořád nemáš dost.“

„Každý muž má svou vášeň,“ bránil se Rodrigo. „Mně se prostě líbí hezké rty a kulaté zadky.“ Povzdechl si. „Není to o nic horší než láska, kterou král Hektor cítí k vínu nebo hráčské sklony barona Haythana.“ Chvilku přítele mlčky sledoval. „Co vlastně baví tebe, Daylone? Nikdy o tom nemluvíš.“

„Snažím se žít v míru s tím člověkem, kterého vidím v zrcadle,“ odpověděl baron z Marquensasu.

„To je na moje myšlení moc abstraktní. Co ti doopravdy dává šťávu?“

„Myslím, že toho není moc. Když jsem byl ještě mladý, myslel jsem na celkový smysl našeho života – copak kněží Jednoho boha neříkali našim otcům, že víra všem lidem přináší mír?“

Rodrigo se rozhlédl po bitevním poli, celém posetém mrtvými těly, a utrousil: „Svým způsobem život nakonec přináší mír.“

„Tohle byla možná ta nejfilozofičtější věc, jakou jsem tě kdy slyšel říct.“ Daylon se podíval do stejných míst jako Rodrigo a dodal: „Kněží Jednoho boha slibují spoustu věcí.“

Rodrigo si dlouze vydechl skoro teatrálním způsobem, ale Daylon dobře věděl, že si jeho přítel nelibuje v předstíraných pocitech. Po tom všem, co se dnes stalo, byl prostě vyčerpaný. „Myslím, že když čtyři z pěti králů prohlásí víru v Jednoho boha za jediné pravé náboženství a všechno ostatní za kacířství, může se stát doslova cokoli.“

Daylon se mírně zamračil. „Naznačuješ, že v tom měla nějaké slovo církev?“

„Já nenaznačuji vůbec nic, příteli. V životě bych se nic takového neodvážil udělat.“ Ve tváři se ale Rodrigovi objevil varovný výraz. „Za časů našich dědů byla církev Jednoho boha jen jednou z mnoha. V dobách našich otců se proměnila v instituci. A teď...“ Potřásl hlavou. „Až dospějí naše děti, ostatní bohové zemřou v zapomenutí.“ Opatrně se rozhlédl, jako by se chtěl přesvědčit, že je nikdo neposlouchá. „Pokud by byli jejich kněží dostatečně obratní, mohli by nauku svých bohů překroutit tak, aby se stali posly Jednoho boha a přežili ve stínech sebe sama. Někteří už o tom otevřeně mluví.“ Na okamžik se odmlčel a pak se zeptal: „Ale vážně, Daylone. Co tě v celé téhle věci pohání? Mohl jsi přece zůstat doma.“

Daylon přikývl.

„A pak by moje jméno bylo připsáno na seznam těch, kteří otevřeně podporují Steverena.“ Zamyslel se a dodal: „Pravdu?“

„Samozřejmě,“ přikývl přítel.

„Můj dědeček a otec vybudovali bohatá baronství, a já se ujal toho, co po sobě zanechali, a dosáhl jsem ještě větších úspěchů. Chtěl bych to vše odkázat svým dětem, ale zároveň chci, aby bylo jejich dědictví zajištěné.“

„Sám máš přece docela blízko k možnosti být králem, ne?“

Daylon věnoval příteli neveselý úsměv. „Raději bych svým dětem odkázal bohatství a bezpečí, než abych usiloval o nějaký titul.“

Rodrigo se rozhlédl, aby se ujistil, že nikdo není na doslech, a položil ruku Daylonovi na rameno. „Pojďme. Měli bychom se toho zúčastnit. Dnes není dobrý den pro to, aby nás neviděli. Pokud tedy nejsme mrtví, což by Jejich Veličenstva a Mazika pokládali za jedinou dobrou omluvu. Nic jiného by nezabralo.“

Daylon mírně přikývl a oba šlechtici se vydali deštěm na krátkou cestu do rozbahněného kopce. „Až mě příště povoláš do boje, Daylone,“ poznamenal Rodrigo, „byl bych rád, kdybys měl dost rozumu, abys to udělal někdy za suchého dopoledne, pokud možno pozdě na jaře nebo za časného léta, kdy ještě není moc horko. Mám bláto v botách, prší mi pod tuniku, zbroj mi rezaví a na koulích mi roste mech. Suché oblečení už jsem neviděl celý týden.“

Daylon neodpověděl a brzy vystoupili na vrcholek kopce, kde se chystala poprava. Řadoví vojáci se ohlíželi a když viděli dvojici šlechticů, nechávali je projít, až se nakonec Rodrigo s Daylonem zastavili v čele shromážděné armády. Pódium už bylo hotové a vězňové na ně byli přiváděni z provizorních ohrad, kde strávili svou poslední noc.

Král Ithrace Steveren Langene v průběhu posledního roku dostával vylhané a zfalšované zprávy, dokud nebyl přesvědčený, že se připojuje ke svým spojencům, aby společně porazili invazi armád krále Lodavica. Daylon se o celém plánu dozvěděl mezi posledními a neměl příliš mnoho času zvážit své možnosti. Společně s Rodrigem měli necelý měsíc, aby připravili své jednotky a dopravili je na dohodnuté místo; neměli nejmenší příležitost Steverena varovat nebo mu nějak pomoct. Vzdálenosti a cestovní čas zabránily Daylonovi a ostatním, kteří s králem Ithrace cítili, zorganizovat Steverenovu obranu. Každá varovná zpráva, která by byla odhalena Lodavicovými lidmi, by přitom Daylonovi zaručila místo na popravčím pódiu hned vedle Steverena.

Dnes ráno se všichni za zvuků trubek a bubnování vydali do boje. Steveren byl se svými jednotkami na levém křídle a čekal na Lodavicův útok. V okamžiku, kdy zazněl signál, se spojenci krále Steverena obrátili proti němu. Následoval prudký boj, který trval větší část dne, ale zrada nakonec slavila vítězství.

Daylon sledoval, jak z ohrad na druhé straně pódia vyvádějí vězně. Zatímco se Steverenova armáda brodila bahnem bojiště pod přívaly nečekané letní bouře, zajaly jízdní jednotky zbytek ithracké královské rodiny v letním sídle, které se nacházelo zhruba půl dne jízdy odtud podél pobřeží.

Královi bratranci a veškeré příbuzenstvo, které získal sňatkem, byli popraveni jako první, nebo prostě shozeni z útesů na kamenité pobřeží pod letním sídlem – celkově šlo zhruba o čtyřicet mužů, žen a dětí. Ušetřena nezůstala ani nemluvňata. Králova nejbližší rodina ale dostala jeden den života navíc, aby mohla projít veřejným ponížením. Králové Lodavico a Mazika se rozhodli ukázat celému světu, že Rudovlasův rod skončí jednou provždy právě dnes.

A nyní příslušníci královské rodiny kráčeli na smrt, poháněni hroty kopí.

Jako první přicházely děti a hrůza a zmatek je úplně okradly o řeč. S vytřeštěnýma očima pomalu postupovaly k popravišti, rty rozechvělé a promodralé chladem a zrzavé vlasy jim déšť zbarvil do odstínu potemnělé mědi. Daylon na vlastní oči pozoroval, že to jsou dva chlapci a dívka. Za nimi kráčeli jejich starší sourozenci a královna Agana. Král Steveren průvod uzavíral. Kdysi na sobě možná měli oblečené hezké šaty, ale ty jim sebrali a nyní kráčeli v nejnuznějších hadrech a dírami prosvítaly odhalené paže a nohy, pokryté modřinami z bití, kterého se jim dostalo.

Král Steveren měl na ramenou dubové jařmo, ze kterého vedly řetězy s okovy, jež se mu zarývaly do zápěstí, a na nohou měl pouta s tak krátkým řetězem, že se dokázal sotva šourat. Zatímco se shromažďovaly vítězné armády, poháněli ho ozbrojenci na pódium hroty kopí. Při pohledu na nateklé modřiny na tváři a kolem očí byl zázrak, že ještě dokázal jít po svých. Daylon si kolem jeho úst a na bradě všiml zaschlé krve a s hrůzou si uvědomil, že králi vyřízli jazyk, aby nemohl promluvit k těm, kdo se přišli podívat na jeho smrt.

Někteří vojáci na něj posměšně pokřikovali, ale všichni, kdo sem přišli, byli do morku kostí unavení a někteří dokonce zranění a každý do posledního si přáli, aby to už všechno skončilo a mohli se jít najíst a odpočinout si. Většina se přihlásila ke službě v armádě s vidinou plenění hlavního města Ithry, k němuž ale nedojde dřív, než skončí tato záležitost, takže už se nemohli dočkat.

Daylon se podíval na Rodriga, ale ten jen odevzdaně potřásl hlavou. Podobné vyvražďování nemělo precedent, a nikdo obeznámený se způsobem, jakým se věci řídily v minulosti, s něčím podobným nemohl souhlasit. Dějiny je učily, že s výjimkou bitevního pole král nikdy nezabíjí krále; výjimečné byly i popravy baronů – většinou byli uvězněni, svobodu znovu získávali výměnou za tučné výkupné a stávali se z nich vazalové.

Na Garnu vládlo dvěma světadílům, Severní a Jižní Tembrii, odedávna pět království. Mezi nimi se rozkládaly nezávislé státy, ovládané mocnými barony – muži jako byli Daylon nebo Rodrigo – svobodnými šlechtici, kteří nebyli králům poddaní, ale uzavírali s nimi spojenectví. Další příslušníci nižší šlechty dostávali svá území a tituly od pěti králů.

Daylon se podíval Rodrigovi do očí a uvědomil si, že tato éra právě končí. Na tomto úbočí se uzavíralo dlouhé období blahobytu a relativního míru.

Po celých dvě stě let už bylo pět velkých království Severní a Jižní Tembrie svázáno Přísahou. Stalo se to v důsledku dlouhých staletí bojů o vládu nad Úžinami – mořským kanálem mezi oběma světadíly. V nejužším místě tvořily útesy světadílů tak úzké hrdlo, že jím nedokázalo zároveň bezpečně proplout víc než šest lodí – tři na východ a tři na západ. Kvůli nutnosti omezit rychlost a skalním výstupkům nad hladinou se toto místo proměnilo v nejcennější lokalitu na celém světě. Každý, kdo ovládal Úžiny, ovládal lodní dopravu v celém okolí světadílů. Možnost využití plavebních kanálů kolem severních a jižních výstupků obou světadílů všichni pokládali za nebezpečnou, která navíc prodlužovala plavbu do takové míry, že přeprava jakéhokoli zboží nebyla možná. Přeprava po souši zabrala trojnásobek času a náklady stouply na dvojnásobek.

Přísaha zajišťovala bezpečnou plavbu všem. Kolem Úžin byla na mapách obou světadílů zakreslena kruhová hranice. V této oblasti nesmělo být postaveno žádné město, mohla zde prospívat jen malá městečka a vesnice a všichni vládcové za neutralitu tohoto území ručili. Žádný z nich nad ním neměl nadvládu, a právě to zaručilo mír a podpořilo obchod, umění a blahobyt.

Až do dnešního dne, dodal Daylon v duchu zatrpkle. Každý, kdo přežil tohle šílenství, si sice mohl namlouvat, že Přísaha stále existuje, ale samotnému mu bylo jasné, že je po všem. Dohodu možná čekala pomalá smrt, ale svému osudu uniknout nemohla.

Pozorně si prohlédl tváře ithracké královské rodiny a viděl hrůzu v očích dětí, odevzdanost a beznaděj žen a vzdor krále. Dvojice vojáků, kteří přiváděli poraženého vládce, prudce zatlačila na dubové jařmo. Steveren Langene, jemuž se podle zrzavé hřívy, která patřila k hlavním rysům jeho rodu, říkalo Rudovlas, byl sražen na kolena.

Daylon by byl nejraději doma se svou manželkou, v suchu, čistý, sytý a v posteli. Trpce si uvědomil, že tuto cenu musí zaplatit za budoucnost svého baronství. Králové Sandury a Zindaru se dohodli na bezpodmínečném schválení jím vybraného dědice v případě, že by v budoucnu zemřel bez potomka přímé linie nebo že by padl v poli. Souhlasil s jejich návrhem, aby zabránil jakýmkoli budoucím nárokům na svobodné baronství Marquensas, protože svým lidem dlužil naději na mír. I kdyby Steveren stále žil, dokázali by zbývající čtyři králové v případě nouze protlačit vlastního kandidáta, protože Marquensas bylo nejbohatší a nejmocnější baronství na Garnu. Bez jasně dané následnické linie by jeho smrt znamenala válku a zkázu. A tak, aby ochránil své poddané od budoucí bolesti, zradil muže, kterého miloval jako vlastního bratra. Jak by kněží Jediného boha řekli, Daylon zaprodal vlastní duši a uzavřel dohodu s Temnotou.

Byla to temná ironie, protože těsně předtím, než ráno vyrazil do boje, oznámila Daylonovi manželka, že čeká dítě. V tom okamžiku už ale bylo příliš pozdě z této řezničiny vycouvat, a ani nyní se nedokázal zbavit bolesti v duši.

Jako poslední na pódium vystoupili Lodavico ze Sandury a Mazika ze Zindaru – kolem ramenou měli pláště bez jediné skvrny bahna nebo krve. „Vidím, že nám tu chybí dva králové,“ poznamenal tiše Rodrigo.

Daylon přikývl, a zatímco se kolem uzavíral dav pozoruhodně ztichlých vojáků, zašeptal: „Bucohan a Hector tvrdí, že jim v účasti brání únava a drobná zranění. Možná jsou do toho všeho zapletení, ale raději zůstávají ve stanech a nechávají Lodavica s Mazikou, aby si dnešek užili sami. Lodavico si navíc vždycky rád přisvojuje cizí zásluhy; plete si to se slávou.“

„Když ale přijde na opravdovou krev, tak se radši drží stranou,“ zašeptal Rodrigo.

Přesně podle Daylonova očekávání Lodavico udělal pár kroků dopředu, aby mohl promluvit. Král Sandury patřil ve všech pěti královstvích k těm nejméně oblíbeným, protože vládl krutě a náladově. Nenáviděl všechno, co pokládal za hrozbu pro vlastní důstojnost a neuvědomoval si, že se s žádnou nenarodil a žádnou nezískal. Daylon se s ním poprvé setkal před více než dvaceti lety a připadal mu jako zarmoucený melancholický vladař; jeho názor nezměnilo nic, co se o tomto muži v průběhu let dozvěděl. Tento názor nemohl změnit ani černý oděv s rudým lemováním, který nyní měl Lodavico na sobě.

„Sešli jsme se tu dnes proto, abychom znovu nastolili řád, odevzdali osudu člověka, který porušuje přísahy a ukončili hrozbu svrchovanosti našich bratrských království.“ Daylona napadlo, že na člověka, který pohrdá divadlem, se Lodavico vyjadřuje přehnaně teatrálně. Jeho přízvuk a gesta byly příliš široké, skoro až posměšné, přestože si to král Sandury nedokázal uvědomit a nikdo z davu přihlížejících se ho na to neodvažoval upozornit. A tak všichni stáli a poslouchali jeho plamenné výzvy, ze kterých si budou později nad sklenicemi dělat legraci. Daylon ale v Lodavicově mizerném hereckém projevu nic zábavného nenacházel.

Od chvíle, kdy byl plán na zavraždění Steverena uveden do pohybu, šířily se mezi lidmi pomluvy o tom, že se král Ithrace snaží získat koruny dalších národů. Nemělo to samozřejmě žádný pravdivý základ; i ty nejjednodušší věci, které tvrdil, byly připisovány tomu, že prahne po ovládnutí druhých, a muži, kteří se už nemohli dočkat, až vyplení bohatství jeho velkého království, nepotřebovali důvod, aby předstírali rozhořčení a plánovali pomstu. Vydrancování Ithrace by dokázalo šlechtice nebo válečníka zajistit lépe než celý život bojů v Divočině, Spálené zemi nebo podél pohraničních horských hřebenů.

Povstání rebelů na Území Přísahy bylo dopodrobna naplánováno. Daylonovi proběhlo hlavou, že to byla jen další šaráda s opravdovou krví. Steveren dostal tajnou zprávu, že byl do vpádu zapletený Lodavico, a to byla v celé záplavě lží jediná pravdivá informace. Steveren odpověděl na volání Přísahy – na to se Lodavico se svými spojenci spoléhal – a vedl svou armádu na nejhorší jatka, jaká by si kdo dokázal představit.

S takovou věrolomností se celý Garn ve svých zaznamenaných dějinách nikdy nesetkal.

„A jedovatý strom plodí jedovaté ovoce,“ pokračoval Lodavico a ukázal na děti. Tvář se mu svraštila do masky teatrálního vzteku, vytřeštil oči, nakrčil obočí a hlavu naklonil na stranu, jako by slyšel nějakou hrozbu: bylo to, jako by se šílenec snažil své obecenstvo přesvědčit, že tito nevinní tvorové by mohli znamenat hrozbu pro jejich existenci. „Celá tato linie musí zemřít,“ dokončil svou myšlenku a pro zdůraznění udeřil zaťatou pěstí do dlaně druhé ruky. Na pódium vystoupil ozbrojenec s nejmladším potomkem. Daylon se snažil rozpomenout na chlapcovo jméno, ale nepodařilo se mu to; muž mezitím sevřel do pěsti zrzavé vlasy a trhl malou hlavou dozadu. Následoval rychlý řez ostrou čepelí dýky, z krku vystříkl proud krve a záhy se chlapcovy oči stočily pod víčka.

Z davu ozbrojenců se ozvala sprška jásotu a Daylonovi bylo jasné, že už se nemohou dočkat, až tohle krvavé představení skončí a oni se budou moci vydat na pochod na jih do Ithry. Nepochyboval o tom, že některé nezávislé jednotky už vyrazily na cestu, aby pro sebe získaly co největší díl kořisti. Jednotky žoldáků se nemusely ohlížet na politická rozhodnutí a mohly se pohybovat zcela podle vůle svých velitelů. Pokud by existovala nějaká spravedlnost, nechal by král ve městě dostatečně velkou posádku, aby útočníci za svou chamtivost zaplatili vysokou cenu. Pokud by opravdu zaplatili dost vysokou cenu, možná by většina obyvatelstva získala čas dát se na útěk dřív, než by se k nim přiblížily Lodavicovy jednotky. Jediné národy s dostatkem lodí pro vytvoření námořní blokády byly Meteros a Zindaros. Zindaros ale využil svou flotilu k přepravě vlastních jednotek do Ithrace, a Metros se rozhodl držet se od dnešní řezničiny stranou. Království mělo dostatečně silné námořní síly, aby nemuselo věnovat Lodavicovým požadavkům pozornost. Sice může jednou nastat den, kdy budou svého rozhodnutí litovat, ale Daylon je vítal. Pokud by dokázali alespoň někteří obyvatelé Ithrace nasednout do člunů a vyplout na otevřené moře, mohli by jednoho dne znovu pozvednout svůj národ...

Daylon setřásl pocit viny a hanby, aby sledoval, jak bude dnes prolévána poslední krev. Co se stalo stalo se, a lítost už nikomu nepomůže.

Kat vykročil podél řady zajatců a rychle a přesně podřezával hrdla nejdřív dětem a pak i ženám. „Nechybí tu někdo?“ zeptal se Rodrigo.

„Dva nejstarší synové,“ kývl Daylon. „Oba padli v boji.“

Poslední král Ithrace Steveren Langene pozoroval s tichým hněvem a bolestí, jak mu před očima umírá celá rodina. Daylon se skoro bolestivě přikrčil, když viděl, jak muž, kterého miloval jako bratra, ztrácí sílu v nohách. Dva ozbrojenci popadli konce jeho jařma, aby ho udrželi před zhroucením na kolenou. Poslední zemřela žena, která mu byla přes třicet let manželkou, jeho královna a matka jeho dětí. Když ji kat popadl za vlasy, snažila se odvrátit, ale ne proto, aby se vyhnula smrti – nechtěla ani na okamžik spustit oči z tváře svého manžela.

„Tohle do dějin nevejde,“ poznamenal Rodrigo.

„Čtyři naši zbývající králové se chtějí postarat, aby dnešek nepřežil jediný příslušník Rudovlasova rodu.“

Zatímco ozbrojenci odtahovali mrtvá těla z pódia, Lodavico se rozhodl, že je třeba ještě jednou zopakovat všechny vymyšlené hříchy Rudovlase a jeho rodiny, a nafukoval své lži tak obludně a odporně, že už se to skoro nedalo vydržet. „Copak to nikdy neskončí?“ ozval se Rodrigo.

Konečně se kat propracoval až ke králi. Lodavico dokončil svůj proslov a ustoupil stranou, když na pódium vystoupil ozbrojenec s velkým dvouručním mečem. Dva vojáci, kteří stáli vedle Steverena, zatlačili na královo jařmo, dokud neklečel s hlavou u země. Kat si čepelí změřil vzdálenost od okraje dřevěného jařma k týlu královy lebky, pak se rozmáchl a jediným úderem meče mu oddělil hlavu od ramen.

Dav zajásal, ale chybělo tomu přesvědčení.

Zdálo se, jako by byl Lodavico nedostatkem nadšení zklamaný a pokynul katovi, aby zvedl Steverenovu hlavu za vlasy, a pak zvolal: „Hle, jak končí zrádci!“

Odezva nebyla o nic nadšenější.

Lodavico se rozhlédl po stovkách ozbrojenců, jako by se snažil zapamatovat si jejich tváře pro pozdější zúčtování. Zamračil se tak, že se mu do čela zaryly hluboké vrásky, a vystrčil bradu, jako by chtěl vlastní armádu vyzvat k boji. Rozpačité ticho přerušil až Mazika Koralos, král Zindaru, když přikázal: „Postarejte se o padlé a zraněné, najezte se, napijte a odpočiňte si, protože zítra se dáme na pochod na Ithru!“ To vyvolalo daleko nadšenější jásot a muži se začali rozcházet.

Daylon se odvrátil od pódia a všiml si v Rodrigových očích nevyslovené otázky. Tiše, jako by mluvil se zaťatými zuby, řekl svému příteli: „Král popravuje krále? Kdyby se to stalo na bitevním poli, tak by to bylo něco jiného, ale takhle?“ Podíval se Rodrigovi do očí. „Tohle ještě neskončilo.“

„Sám jsi přece zabil Genddora z Balgannonu, když jsi obsadil jeho hrad.“ V této větě zazněl nevyslovený protest.

„To nebyl král,“ odpověděl Daylon. „Byl to dobyvatel a dělal si nezákonné nároky. A zabil jsem ho vlastníma rukama u dveří jeho velké síně. Balgannon kromě toho nebylo žádné království.“

„A už ani nebude, když je anektoval Ilcomen,“ přikývl Rodrigo. Pak si povzdechl. „Tenkrát to bylo sotva pořádné baronství. Genddorův otec nebyl nic než nafoukaný vojevůdce. Měl sis to území nechat pro sebe.“ Rozhlédl se po mužích, kteří odcházeli od pódia, kývl na Daylona a vyrazili za nimi.

Když sestupovali z kopce, řekl Daylon: „A teď si všichni vyrazí urvat kousek odměny.“

Rodrigo se na něj podíval. „Opravdu můžeme vyrazit vyloupit Ithrace?“

Daylon mu na okamžik položil ruku na rameno. „Můžeš si vzít i můj podíl, já se svými muži zamíříme domů. Už mě tohle všechno unavuje.“

Daylon byl jeden z mála svobodných baronů, kteří si dokázali zachovat nezávislost a udržovat spojenecké vztahy podle vlastní volby. Vládci Marquensasu a Měděných hor nesložili přísahu žádnému králi, ale na rozdíl od většiny zbývajících třiceti baronů se dokázali vyhýbat společenským a finančním poutům, jež by je s některým vládcem spojovaly.

„Tví muži proti tomu nic nenamítají?“ zeptal se Rodrigo.

„Mí muži klidně mohou pokračovat v cestě s královskými jednotkami. Nemám v dohledné době chuť na další tažení, takže jim nehodlám bránit v prolévání krve za zlato. Správci mých hradů se beze slova stížnosti vracejí se mnou. O ty se dokážu dost dobře finančně postarat sám.“

„Možná ti připadá, že se můžeš rozhodovat svobodně,“ namítl Rodrigo, „ale Lodavico to vzhledem k tomu, jakou má náladu, může brát jako urážku. Nemusí se mu líbit, že se žoldnéři a neurození velitelé od jeho armády odpojí bez jeho dovolení... a ty sám jsi velmi známá osoba.“

„Bude mít plné ruce práce s pleněním Ithrace, než aby si vůbec všiml, že tam nejsem.“ Daylon pokrčil rameny, jako by ho to netrápilo. „A i kdyby si toho všiml, tak z toho nebude dělat nic moc velkého, protože by tím urazil další svobodná baronství.“

Rodrigo se přinutil k úsměvu. „Takže tě všichni mají rádi, příteli?“

Daylon mu úsměv oplatil.

„To ne, ale kdyby Lodavico zabral mou državu a pozemky, co by tě napadlo jako první, Rodrigo?“

„Kdo bude další?“ připustil Rodrigo. Odmlčel se a zastavil se na místě, kde se jejich cesty měly rozejít a odkud Daylon vykročí do vlastního ležení. „Promyslel sis to.“

„Promyslel. Udělal jsem všechno, co jsem pokládal za nutné pro přežití vlastní rodiny a lidu. Lodavico je pomstychtivý a opravdu šílený, ale není to hlupák.“ Daylon máchl rukou k bojišti, na němž stáli. „Hlupák by nedokázal naplánovat porážku královského protivníka v průběhu jediného dne. Lodavico tohle plánoval velmi dlouho a pečlivě a zaplatil obrovskou spoustu peněz za to, aby mu to vyšlo.

Mohl by se proti mně postavit jen z čiré pomstychtivosti?“ Daylon pokrčil rameny a ze rtů mu unikl unavený povzdech. „Ví, co si myslí každý svobodný baron a co si myslí jejich leníci. Žádný z nás pro něj sice neznamenáme hrozbu, ale kdybychom se spojili, dokázali bychom se ho zbavit.“

Rodrigo přikývl. „Kdyby všichni svobodní baroni povstali, většina Lodavicových leníků by uvítala příležitost porušit přísahu věrnosti. Nejedná s nimi dobře. Za uvolnění zpod jeho jařma by jim ten risk stál.“

„Jednoho dne určitě přijde okamžik, kdy si Lodavico vyslouží dost hněvu, aby se mu postavili jeho sjednocení nepřátelé, ale očekával bych jej až někdy za pár let. Je tu příliš mnoho nevyrovnaných účtů a mezi těmi, kdo se potřebují proti Sanduře sjednotit, panuje příliš mnoho nedůvěry. Ještě pořád je tu dost šlechticů, kteří ho budou podporovat, ze strachu nebo z naděje na lacinou kořist.“

Daylon se pomalu nadechl a znovu vydechl, a pak s unaveným úsměvem dodal:

„Ano, ten den přijde, ale dnes to nebude.“

Rodrigo se na okamžik zamyslel a pak nad tím mávl rukou. „Tak dobře, vrať se domů ke své mladé manželce. Kdybych nechtěl táhnout na Ithru já, tak bych se musel vypořádat s povstáním vlastní nižší šlechty – mí správci nějakou dobu nedostali peníze, takže budu potřebovat svůj díl kořisti, abych pokryl dluhy a uložil si něco stranou do budoucna.“

„Přeji ti tedy bohatou kořist, příteli,“ přikývl Daylon s neveselým úsměvem. Podali si ruce a krátce se objali. „Musím tě ale varovat,“ zašeptal Daylon Rodrigovi do ucha. „Moudrý člověk se chystá na další válku už od chvíle, kdy skončila závěrečná bitva té poslední, ne až v okamžiku, kdy už táhne do boje.“ Podíval se příteli do očí. „Jak jsem říkal – válka přijde. Ne brzy, ale nakonec přijde. Rovnováha sil se vychýlila.“ Kývl bradou k návrší, kde před chvílí stál na pódiu Lodavico. „Momentálně měla výhodu Sandura, ale podle toho, jak situace vypadá, se iniciativy může chopit kdokoli jiný. Jednoho dne se někdo rozhodne, že se stane pátým králem. Buď na ten den připraven.“

„Slyším ve tvém hlase ctižádost?“

„Nesnažím se o zvětšení vlastního majetku, ale než bych o něj přišel, tak radši nechám padnout dalšího krále. Zamysli se nad jednou věcí, starý příteli: nepotřebuješ se připravovat na menší boje, které nás čekají brzy, ale na takový, jako byl ten dnešní“ – kývl hlavou k bojišti, prosáklému krví – „v nichž bude vítězi patřit koruna.“ Naklonil se k Rodrigovi ještě blíž. „Možná to bude trvat pět nebo deset let, ale nakonec nás takový boj čeká. Lodavico přišel o rozum, jestli si myslí, že se stane nejvyšším vládcem.“ Zabodl ukazováček do Rodrigovy hrudi. „Víš, že přesně po tom touží, stejně jako to vím já.“ Rozhlédl se, aby se ujistil, že se nikdo nenachází v doslechu, a pokračoval: „Lodavico ale nakonec svou hru prohraje, a právě na ten okamžik se musíš připravit.“

Rodrigo pokýval hlavou.

„To je bezútěšná rada,“ povzdechl si a dodal: „Ale dobře promyšlená.“ Pokynul příteli a vykročil, ale pak ho něco napadlo a obrátil se. „Neproslýchalo se něco o dědici?“

„Nevím, co tím myslíš.“ Daylon se zamračil.

Rodrigo se mu dlouhou chvíli díval do očí. „Myslel jsem, že jsi slyšel řeči o tom, že Rudovlasova manželka porodila pozdě na podzim dítě.“

„Královna nedávno rodila, ano...“ Daylon si zhluboka vydechl. „To dítě nejspíš zemřelo, když zaútočili na jejich vilu. Slyšel jsem, že když vyvražďovali členy domácnosti, tak z útesů shazovali i nemluvňata. Nejspíš včetně tohoto.“

Rodrigo pokrčil rameny. „Nejspíš.“ Pak se znovu otočil a bez dalšího slova odešel.

Daylon se za ním díval. „Dítě,“ poznamenal a vůbec poprvé během několika posledních dní se usmál. Historky o Rudovlasově dítěti, které přežilo masakr, by rozhodně Lodavicovi nedaly spát po celý zbytek života – a to i kdyby nebyly pravdivé. Napadlo ho, že by mohl zaplatit lidovému vypravěči, který by podobné drby rozšířil mezi své posluchače. Na celé téhle mizerné věci jinak nebylo k pobavení vůbec nic. Zvedl oči k obloze a když se zahleděl na slunce, které pomalu putovalo modrou oblohou k západu, snažil se nevnímat hejna kroužících mrchožroutů, „No, alespoň neskončil svět,“ zabručel tiše.

Ze všech přítomných šlechticů byl Daylon jediný, kdo se mohl chlubit alespoň nějakou sečtělostí. Seznámil se s legendami, spojenými s nejstaršími rody, a věděl o jednom mýtu, který hovořil o chaosu, který se rozšíří v případě, že padne Rudovlasova rodová linie. Vzhledem k tomu, že neviděl, jak k bojišti míří hordy rozlícených démonů, vykročil Daylon ke svému stanu s myšlenkou, že Steveren možná nemusel být poslední válečník svého rodu...

Prošel kolem vysoké hromady mrtvých těl, čekajících na pohřeb. Kopáním hromadných hrobů byla zaměstnána spousta vyčerpaných vojáků a kněží Jediného boha odříkávali nad mrtvolami modlitby. Daylon spolkl nutkání ke kletbě ve jménu starých bohů; nepotřeboval, aby ho pranýřovali a upálili na hranici.

Zamyslel se tak hluboce, že si ani nevšiml, že už dorazil k vlastnímu stanu, před kterým na něj čekala dvojice mlčících mužů. Jedním z nich byl Reinhardt, kapitán Daylonovy stráže; plášť měl označený erbem rodu Dumarchů. Byl to ostřílený veterán, který si své místo zasloužil za dlouhá léta věrné služby.

Muže, který stál vedle něho, Daylon také dobře znal. Měl široká ramena, podsadité tělo, byl silný a v očích měl chytrý pohled, ale už se na něm začaly ukazovat první známky vyššího věku. Pod tmavýma očima měl stíny a kolem nich se rozprostíraly vrásky, které jasně vypovídaly o tvrdém životě. Hnědé vlasy postupně řídly a objevovaly se v nich šediny. Když kráčel, byla jasně vidět ztuhlost jednoho stehna, což ukazovalo na staré zranění z boje. Muž, pokrytý sazemi, špínou a zaschlou krví, se mírně uklonil. Bylo to sotva víc než hluboké sklonění hlavy, ale Daylonovu potřebu mužovy podřízenosti toto gesto uspokojilo.

„Edvalte,“ poznamenal Daylon na pozdrav.

„Přišel můj den, pane,“ řekl Edvalt.

Daylonovi se z hrdla vydral povzdech a řekl: „Nemůžeme to odložit?“

„Přišel můj den, pane,“ opakoval Edvalt důrazně.

„Deset let? Opravdu už je to deset let?“

„Dnes v poledne to bylo přesně deset let,“ přikývl Edvalt.

„Už máme polovinu odpoledne, kde ses zdržel?“

Edvaltovi nepřipadala jeho poznámka zábavná. „Měl jsem plné ruce práce s tím, abych zůstal v poledne naživu, pane. Král Steveren podnikl protiútok na tvůj týl, zaútočili na zásobovací vozy a mou kovárnu.“ Podíval se baronovi z Marquensasu přímo do očí a zeptal se: „Tvá přísaha, pane?“

Daylon se naježil při náznaku, že by mohl nedodržet své slovo, ale odolal pokušení muže udeřit. Byl vzteklý a unavený, ale zároveň věděl, že za část jeho vzteku může fakt, že přijde o Edvaltovy služby.

Před otrockým obojkem před lety při hraničním boji zachránilo Edvalta jen to, že si Daylon všiml kvality jeho výzbroje. Velice rychle si uvědomil, že je Edvalt skvělý zbrojíř, a nabídl mu volbu: doživotní otroctví, nebo deset let zručné práce výměnou za svobodu. Daylon počítal s tím, že aby pro svého nového pána odvedl nejlepší práci, bude zbrojíř potřebovat příslib volnosti.

Hluboce si povzdechl a podařilo se mu zkrotit rozčilení. „Ano, pamatuji si ji.“

„Deset let věrné služby výměnou za svobodu,“ řekl Edvalt bezvýrazným hlasem, ale ve tváři se mu jasně zračilo odhodlání, které Daylon příliš dobře poznával.

Položil kováři ruku na rameno. „Vím,“ odpověděl odevzdaným hlasem. „A je to dohoda, které lituji,“ dodal. „Kdybych měl přesnou představu, jak skvělý jsi umělec, nabídl bych ti toho dne svobodu výměnou za slib, že nikdy z mých služeb neodejdeš.“

„To by nebyla žádná svoboda,“ poznamenal Edvalt.

Daylon cítil vztek. Nenáviděl každý okamžik celého tohoto tažení, a vědomí, že se s vyhlídkou na další krvavé konflikty musí rozloučit s Edvaltem, celou situaci jen zhoršovalo. „Potřebuji tě, Edvalte, stejně, jako ráno potřebuji, aby vyšlo slunce. Čeká nás další válka, protože Lodavico obrátil celý svět vzhůru nohama, a ty jsi ten nejlepší zbrojíř, jakého jsem kdy poznal. Navíc jsi dobrý muž. Zůstaň v mých službách a já z tebe udělám boháče.“

Edvalt na okamžik zaváhal, jako by mu Daylonova slova vzala překvapením řeč. Rozhlédl se po bitevním poli, které je ze všech stran obklopovalo, a odpověděl: „Děkuji ti za pochvalu, pane, ale ze všeho nejvíc si na celém světě přeji, abych už nikdy v životě nic podobného neviděl.“ Podíval se baronu Dumarchovi zpříma do očí a dodal: „Přišel čas.“

V Daylonovi vřelo vyčerpání, vztek a zklamání. Mohl sice svou přísahu vzít zpátky a přikázat Edvaltovi, aby v jeho službách zůstal, ale věděl, že by tím navždy ztratil jeho schopnosti. Dlouho čekal, pak konečně dovolil své lepší povaze, aby převzala kontrolu.

„Od tohoto okamžiku jsi svobodný muž, Edvalte Tasmane.“ Obrátil se k Reinhardtovi. „Zajdi za písařem a řekni mu, aby sepsal dokument, který zaručí bezpečný průchod Edvaltovi–“

„A Mile,“ skočil mu zbrojíř do řeči.

„Komu?“

„Mila je moje žena.“

Daylona napadlo, že mluví o některé z mnoha žen, které doprovázely vojenské tažení, nebo o místní dívce z města, ale zahlédl příležitost.

„Vzal sis ji za manželku bez mého svolení?“

Edvalt ztuhl. Jako nevolník měl povinnost požádat o svolení ke sňatku svého pána. Na okamžik zaváhal a pak odpověděl: „Neoddal nás kněz. Složili jsme si vzájemně přísahu. Máme spolu dceru.“

„Záležitost tvé manželky se mě nijak netýká,“ řekl Daylon, „ale dcera se podle práva stala mým majetkem. Narodila se v nevolnictví.“

Daylon a Reinhardt jasně rozpoznali mírný posun v Edvaltově postoji a výraz na jeho tváři. Bylo jasné, že zbrojíř bude v případě nutnosti o svou věc klidně bojovat s ozbrojeným mužem holýma rukama.

Daylon probudil veškerou moudrost, která mu v těle ještě zbývala, a nad Edvaltovým narůstajícím vztekem mávl rukou. Dlouze vydechl a řekl: „Nehodlám ti vzít tvou dceru, Edvalte. Výměnou za ni ale budu chtít tvůj slib.“

Edvalt podezíravě přimhouřil oči.

„Co po mně chceš, pane?“

„Na tuhle otázku ti odpovím za okamžik, ale nejdřív mi řekni, kam máš namířeno?“

Edvalt bez nejmenšího zaváhání odpověděl: „Do Úžin. Najdu si tam vesnici, která potřebuje kováře, a začnu na Území Přísahy nový život. Dokážu kovat pluhy, tvarovat radlice, okovávat koně a muly. Když bude potřeba, tak opravím čepel, nebo vyrobím novou...“ Pokrčil rameny, „Kdybych ale už nikdy v životě nevykoval jedinou zbraň, budu spokojený.“

Daylon vážil své odpovědi. Přinejmenším mu nejlepší zbrojíř, jakého v životě potkal, neřekl, že se chce ucházet o službu u jiného šlechtice. Jakýkoli ozbrojený konflikt byl v Úžinách prozatím přísně zakázaný, takže tam Edvalt zákazníky pro své zbraně nenajde.

„Dobře,“ odpověděl baron z Marquensasu, „v tom případě se dokážeme dohodnout. Pokud jde o slib: jestliže si najdeš učně, kterého dokážeš vychovat tak, aby se ti vyrovnal, pošli ho za mnou.“

„Nikdy bych nikoho neposlal do nevolnictví,“ odpověděl Edvalt pevně.

Daylona jeho odpověď podráždila a odsekl: „Nepřijal bych do nevolnictví svobodného muže proti jeho vlastní vůli. Ty jsi byl válečný zajatec a klidně jsem tě mohl usmrtit nebo prodat do otroctví. Neudělal jsem ani jedno z toho.“ Oba samozřejmě věděli, že to, co se stalo, nebylo založeno na Daylonově velkorysosti, ale výhradně na kvalitě Edvaltova řemesla. „Nabídnu mu, aby mi sloužil jako svobodný, a pokud bude souhlasit, dám mu poctivou odměnu.“

Zbrojíř se rozhodl využít okamžik. „Pokud bych takového muže našel, pošlu ho za tebou jako za prvním,“ přikývl a dodal: „Pokud vstoupí do tvých služeb o vlastní vůli, bude to jeho rozhodnutí, ale pokud se bude chtít vydat dál do světa, necháš ho jít?“

Daylon přikývl. „Dohodnuto. V tomto případě jsme hotovi. Vezmi si svou manželku a dceru a cestujte v bezpečí.“ Kývl Reinhardtovi. „Dohlédni na to, aby jim nikdo nebránil v odchodu.“ Pak dodal, jako by ho to právě napadlo: „Najdi mu nějaký použitelný povoz, aby s sebou mohl odvézt své nástroje, a dej mu na cestu půl prutu zlata.“

Velitel stráže přikývl: „Jak přikazuješ, pane.“ Pokynul Edvaltovi, aby ho následoval.

Zbrojíř, kterého Daylonova velkorysost naprosto zaskočila, řekl: „Děkuji ti, pane,“ a oba muži spolu odešli.

Daylon zůstal chvíli stát u vstupu do svého stanu a sledoval, jak od něj odchází nejlepší zbrojíř, jakého kdy v životě potkal. Věděl, že se blíží den, kdy bude potřebovat velké množství kvalitních zbraní. Byl jen rád, že ten den nenastane ještě dnes. Obrátil se a odhrnul plátěnou chlopeň.

Když vstoupil dovnitř, zjistil, že mu jeho osobní sluha Balven připravil čisté oblečení. Nikdy ho nepřestávalo udivovat, že na celém světě nedokáže plně důvěřovat nikomu než výhradně svému neurozenému nevlastnímu bratrovi.

Balven přišel ještě jako mladý chlapec na jeden z otcových hradů, aby se stal společníkem mladému dědici titulu. Daylon se po otcově smrti rozhodl, že Balven zůstane jeho osobním sluhou, ale popravdě řečeno – když potřeboval dobrou radu, obracel se na něho daleko častěji než na své oficiální rádce.

Balven čekal s připraveným dřevěným vědrem čisté vody a tlustým ručníkem. Plná koupel bude muset počkat, dokud se nevrátí domů, ale takhle se alespoň dokáže zbavit nejhorší tělesné špíny.

Když mu Balven začal po dílech stahovat zbroj, baron z Marquensasu se znovu zamyslel nad Rudovlasovým dědicem. Co když někde skutečně existuje dítě, které mělo krást spánek všem čtyřem zbývajícím králům?

Balven byl o dva roky mladší než Daylon, ale žil s ním od doby, kdy mu bylo pouhých šest, a dokázal skvěle rozpoznat jeho nálady. Daylonova matka dělala všechno možné, aby mezi nevlastní bratry vrazila klín, ale dosáhla jedině toho, že je ještě víc sblížila. Daylon býval jako dítě často vzpurný a neopovažoval se tak chovat v přítomnosti svého otce, takže to jeho nebohá matka odnášela ze všech nejvíc. Díky tomu měli oba muži daleko bližší vztah, než by měl jakýkoli jiný pán se svým sluhou.

Balven byl střední postavy, měl nevýrazné rysy, nakrátko zastřižené hnědé vlasy a tmavé oči; nebyl ničím pozoruhodný, ale v několika drobnostech se Daylonovi podobal – linií brady, obočím, nosem a tím, jak chodil. Zatímco bratra mydlil, podíval se mu pozorně do obličeje. „Máš starosti?“ zeptal se tiše. Předvídal pánovy proměnlivé nálady – místo v polním lůžku čekala dívka na Daylona v koutě stanu, protože věděl, že bratr po bitvě může, ale nemusí mít náladu na její přítomnost. Dívka upírala hnědé oči na barona z Marquensasu a mlčky čekala na příkazy.

Daylon si ji chvíli prohlížel, pak zavrtěl hlavou. Cítil se unavený až do morku kostí. Balven dívku pokynem hlavy propustil. Přikývla a mlčky odešla.

Daylon ji sledoval bez náznaku touhy. Po dnešním krvavém dni si přál jen teplé jídlo a dlouhý spánek. Studenou vodu a hrubé mýdlo dokázal vydržet; trocha nepohodlí stála za to, že se konečně zbaví špíny a krve. „Stýská se mi po vaně plné teplé vody,“ řekl Balvenovi, když se otíral osuškou.

Nevlastní bratr souhlasně přikývl. „Stýská se mi po domově.“

Daylon souhlasně zabručel. Také by daleko raději viděl sluncem vyhřáté pobřeží Marquensasu, kde měl z okna hradu výhled na sad, který se táhl po svazích dolů až k pobřeží Západního moře. Stýskalo se mu po syté vůni pomerančových květů, kterou přinášel jarní vítr od oceánu, a po výhledu na své državy. Chybělo mu manželčino pružné tělo, přinášející příslib dětí. Daylon si oblékl plášť, který mu Balven podával, a řekl: „Ze všeho nejvíc se mi stýská po míru. Hřmot války sotva dostanu z uší.“

„Také mi pořád zní v hlavě, pane,“ přikývl Balven. „Alespoň ale náš svět dnes neskončil,“ dodal lehčím tónem.

Daylon se zasmál. Jedna z nejdůležitějších věcí, které s nevlastním bratrem sdílel, byla láska k otcově knihovně. Balven věděl o legendární Rudovlasově linii a o tom, jak měl její konec přinést zkázu celého světa. Než se Daylon rozhodl, že se připojí ke zrádcům, skoro se o téhle věci pohádali; Balven byl silně proti, aby se připojili k Lodavicovi a ostatním.

Byla to jejich obvyklá taktika: Balven se snažil rozporovat rozhodnutí, které Daylon už udělal, aby našel jakoukoli chybu v logice, kterou baron mohl přehlédnout; žádný z nich nepřikládal žádnou váhu věštbám, proroctvím nebo předzvěstem, ale po láhvi vína je dokázali do svého rozhodování zahrnout. Nebo jim lépe řečeno přestali věnovat pozornost.

„Jídlo?“

„Hned je přinesu, pane.“

Během několika minut Balven postavil na desku polního stolku, k němuž se Daylon posadil, tác s talířem dušeného hovězího se zeleninou, vedle něhož ležel kus přiměřeně čerstvého chleba, kousek sýra, láhev vína a pohár. Věděl, že nálada nevlastního bratra potřebuje samotu, a bez dalšího slova odešel.

Daylon se najedl v tichu, které zvenčí rušily jen zvuky lupičů a zlodějů, okrádajících padlé. Pak se ztěžka uložil ke spánku.

Držel v ruce dýku dřív, než se plně probudil. Zaposlouchal se do zvuků. Všude panovalo ticho, rušené jen občas voláním hlídky nebo křikem, provázejícím olupovače těl, kteří se rvali o kořist. Pak z kouta stanu zaslechl tiché šramocení a se zbraní napřaženou se posadil. Vrátila se sem snad bez pozvání táborová dívka? Ostražitost mu z hlavy vyhnala poslední pavučiny spánku a uvědomil si, že to děvče by se nejspíš neskrývalo v koutě stanu, ale vklouzlo by k němu na lůžko.

Pak zaslechl nečekaný zvuk. Zvedl noční lampu a odsunul stínítko, aby ozářil vnitřní prostor stanu. V koutě, kde na něj předtím čekala dívka, leželo něco zabaleného v plátně, a všiml si, že se to pohybuje.

Opatrně k předmětu vykročil – rozhodně by nebyl první šlechtic na Garnu, kterému kdy někdo daroval jedovatého hada nebo zvíře se vzteklinou. Pak mu došlo, co vlastně slyší, a uvědomil si, že se v tom balíku nachází něco daleko smrtonosnějšího.

Baron z Marquensasu si dřepl, zvedl cíp látky a podíval se do malé dětské tvářičky. Zvedl ruku s lampou výš, a spatřil velké modré oči a jemné vlasy, které vypadaly stříbřitě bílé. V tom okamžiku Daylon věděl – stejně jistě jako znal své jméno – že se dívá do tváře posledního žijícího potomka Rudovlasova rodu. Hádal, že ve věku dvou až tří let se stříbrné dětské vlásky promění v bohatou zrzavou hřívu, ale veškeré pochybnosti se rozplynuly při pohledu na splétaný měděný drát, který mělo dítě kolem krku – byl na něm navlečený zlatý prsten s rubínem. Byl to pečetní prsten krále Ithrace.

Kdo to dítě přinesl přímo sem? Jak se ta osoba dokázala proplést mezi hlídkami a unikla i Balvenovi, který spal v předsíni stanu? Rozbalil přikrývku, v níž bylo dítě zavinuté, prohlédl si je a zjistil, že je to chlapec.

Dítě se mu upřeně podívalo do očí a Daylon neměl nejmenší pochybnost, že jde o Rudovlasova syna.

Daylon Dumarch, baron z Marquensasu, si dřepl, oplatil dítěti upřený pohled a zašeptal: „U všech bohů starých i nových – proč zrovna já?“

Poblíž hranice přílivu v bezpečné vzdálenosti od bitevního pole čekal poblíž hromady skalisek muž. Daylon, který k němu mířil ve světle časného rána, ho viděl úplně jasně.

Muž měl zakrytý nos a ústa, takže viděl jen oči. Jedinou známkou jeho identity byly vrásky kolem nich. Jinak vypadal jako obyčejný voják bez pláště nebo uniformy, ale Daylon věděl, že je to příslušník tajemné armády z Coaltachinu, příslušník legendárního národa Neviditelných.

Vládci Coaltachinu nikdy nepřipojili své podpisy a pečetě pod Přísahu a díky tomuto rozhodnutí se stali odloučenou zemí, ale dohodu dodržovali od toho okamžiku, kdy vešla v platnost. Jen několik šlechticů, a ještě méně prostých občanů, chápalo genialitu bezpečnosti Coaltachinu, který za ni vděčil organizaci Quelli Nascosti – v překladu to znamenalo „Skrytý lid“. Z Coaltachinu pocházeli nejlepší špehové, infiltrátoři, sabotéři a nájemní vrazi na celém světě. Všude byli podle svých oblíbených zbraní proslulí jako sikariové – „muži s dýkami“.

Každý vládce, který si finančně jejich služby mohl dovolit, národem Neviditelných veřejně pohrdal a v soukromí je zaměstnával. Jeho příslušníci kromě toho budili strach, protože podle legend dokázali procházet pevnými zdmi, zabíjet dechem a pouhou silou vůle se dokázali skrýt před ostatními lidmi – nebo je tak přinejmenším vykreslovaly mýty. Ve skutečnosti to byli nejvýkonnější nájemní vrazi, špehové a provokatéři na Garnu.

Skutečná moc Coaltachinu ale spočívala v rozsahu jeho sítě. Jeho agenti se nacházeli všude – od stolů šlechty až po gangy v zapadlých uličkách těch nejnebezpečnějších měst na světě. Jen málo lidí vědělo, kde se vlastně ve změti tisíců ostrovů na východ od Jižní Tembrie národ Neviditelných nachází. Jen několik spolehlivých obchodníků dokázalo navigovat své lodě do Coaltachinu. Všichni ostatní měli jen mlhavé tušení, že leží někde mezi Jižní Tembrií a Enastem.

Daylonovi bylo jasné, že v bitvě museli bojovat i sikariové. Zrada tak majestátní byla absolutně mimo schopnosti Lodavica Sentarziho nebo Maziky Koralose. Balvenovi trvalo celý den a noc, než našel někoho, kdo by přinesl zprávu a předal odpověď o uspořádání této schůzky za úsvitu druhého dne po krveprolití. Během této doby se Daylon musel starat o dítě. Balven našel mezi dobytkem kozu s kůzletem, vyrobil provizorní kojnou nádobu a natrhal pruhy plátna, aby udržel dítě v čistotě. Daylon, který se nikdy v životě o děti nestaral, mu pomáhal kojence skrýt. Děkoval bohům za to, že dítě většinu času prospalo.

Vlastně ani nevěděl, co má od tohoto setkání očekávat, a moc nepřemýšlel nad tím, kdo by tento muž mohl být. Před bojem mohl klidně sloužit v jeho vlastní – nebo Steverenově – armádě jako nosič, vozka, kuchař nebo prodavač zboží v táboře, jeden z mnoha v moři cizích obličejů. Daylon si byl jistý, že tento muž nebo jiní z jeho řádu inflitrovali ithrackou armádu a v boji volali zmatečné nebo protichůdné rozkazy, aby ochromili jednotky Steverena Langenea, když se snažily zorganizovat obranu proti náhlé zradě.

Na rtech se mu zavlnil neveselý úsměv. Napadlo ho, že možná – stejně jako poražený král –podcenil své bezpečí a moc, když stál po boku nevlastního bratra tváří v tvář zkušenému zabijákovi.

Většina Daylonovy armády už se vydala na cestu domů; k ochraně svého pána, kterého upoutala na lůžko žaludeční nevolnost, tu zůstali jen jeho správcové. Vzhledem k tomu, že většina spojených armád vyrazila vyplenit Ithru, bylo nepravděpodobné, že by ho chtěl ve stanu někdo navštívit, ale díky této výmluvě dokázal udržet dítě z dohledu, zatímco čekal na odpověď muže, s nímž se nyní měl setkat tváří v tvář. Zprávu dostali po západu slunce a Daylon se nemohl dočkat rána.

Opatrně projel na koni mezi kameny na pobřeží, a když k muži vykročil, přehlušilo zvuk kopyt koně neustávající hučení příboje. Balven s Rudovlasovým dítětem ho následoval.

Když dorazili k muži, zvedl Daylon ruku a zeptal se: „Víš, kdo jsem?“

„Vím,“ odpověděl muž.

„Mám pro tebe nabídku. Přijmeš mé zlato?“

„Jaká je tvá nabídka?“ podíval se na něho muž.

„Toto dítě s tebou musí odcestovat do tvé domoviny. Bude o ně postaráno stejně dobře, jako kdyby šlo o dítě tvého pána, a dostane jméno, které ovšem nechci znát. Pošleš mi zprávu jen v případě, že dítě zemře – v tom případě očekávám zprávu, v níž bude stát: Hříbě ochrnulo a museli jsme je utratit. Pokud se něco takového nestane, není důvod, abychom spolu kdykoli hovořili.

Za to nabízím pět prutů zlata každý rok až do chvíle, kdy se z dítěte stane muž.“

Tento den měl přijít za sedmnáct let.

Daylon pokynul rukou k nevlastnímu bratrovi. „To je muž jménem Balven. Poznáš ho podle jizvy nad srdcem, kterou získal při nehodě na lovu.“ Balven si položil dítě na pravou paži a levou rukou odhalil límec tuniky, aby muži ukázal jizvu. „Je to jediný člověk na Garnu, kterému naprosto důvěřuji. Za sedmnáct let bude čekat u hlavní brány Marquenetu. Dítě musí být dopraveno do města a předáno do jeho péče.

Pokud by Balvena potkala jakákoli nehoda a nemohl by na dítě čekat, vyberu pro jeho úkol někoho jiného a pošlu ti zprávu. Jmenuji jeho náhradu slovy: Pečovatel zemřel, jeho dědicem se stává...

Tvůj pán se může k dítěti chovat, jak se mu zlíbí, ale nebude mu ubližovat nebo je zraňovat. Vzhledem k tomu, že je urozeného původu, musí se mu dostat vzdělání a také výcviku, aby se dokázal ubránit. Zlato přestanu posílat, jakmile dosáhne mužského věku, a právě tehdy ho přivedeš k městským branám, aby se setkal s Balvenem.“

Nájemný vrah o nabídce krátce zauvažoval a řekl: „Deset prutů zlata ročně.“

Daylon se podíval do temných očí nad černou maskou. „Sedm a jsme dohodnuti,“ řekl po chvilce.

„Sedm,“ souhlasil nájemný vrah.

„Dokážeš dojet do své domoviny, aniž by dítě někdo zahlédl?“

„Pokud nás nikdo nesmí zahlédnout, budu na cestu potřebovat osm prutů zlata.“

„Dohodnuto,“ přikývl Daylon. Sáhl do malého vaku, který měl upoutaný ke hrušce sedla, a napočítal osm prutů zlata; každý byl dlouhý jako dlaň běžného muže a tlustý jako palec. Z jednoho prutu by se uživila vesnice celý rok. „Tady je osm prutů na cestu a sedm za první rok, dohromady patnáct. Sedm dalších budu posílat k dnešnímu dni každý rok. Pošli mi do baronství zprávu, kam je mám posílat.“

Agent Quelli Nascosti od něj převzal zlato, přešel k Balvenovi a natáhl se po dítěti. Balven se na nevlastního bratra dlouze podíval a pak předal zabalené dítě cizinci.

Daylon sledoval, jak muž odjíždí, dokud se mu zcela nerozplynul v ranní mlze, protínané paprsky vycházejícího slunce. Jediné, co slyšel, byl křik racků ve vzduchu a hluk vln, které se tříštily o skaliska. Obrátil koně a pokynul Balvenovi, aby šel s ním.

Sluha se podíval na nevlastního bratra a ozval se: „Mýlil bych se, kdybych řekl, že tohle byla ta nejimpulzivnější věc, jakou jsi v životě udělal?“

Daylon pokrčil rameny. Pak se zasmál. „Nejspíš ne.“

„Pokud by se Lodavico jen náznakem doslechl o tom, co se tady dnes ráno stalo, obrátil by svou armádu a vyrazil by přímo na Marquenet, aby tě oběsil na prvním stromu, který najde.“

„O to se stejně může pokusit kdykoli v budoucnu. Budu se muset zodpovídat ze své neúčasti na plenění Ithry, protože i z toho dokáže král Sandury uhádnout můj nesouhlas.“ Když se vydali zpátky po stezce na náhorní plošinu, Daylon se znovu usmál. „Ani Lodavico není takhle impulzivní. Ne, ten si v sobě bude vztek na mě a na to, že jsem šel domů, dobře hýčkat. Králem Sandury mohu pohrdat, jak se mi bude chtít – za podmínky, že to budu dělat v soukromí svého domova.“

Daylon svou čerstvou impulzivnost proklel – správné samozřejmě bylo ponechat vlastní armádu doma, dovolit vojákům ostatních šlechticů, aby rozhodli o osudu Ithrace a nemít na rukou krev svého přítele.

Balven pozorně sledoval výraz na pánově tváři a věděl, nač myslí, ale byl to Daylon, kdo vtělil myšlenku do slov. „Možná jsem to dítě měl zabít,“ řekl.

Balven odpověděl: „To by sice bylo nejrychlejší a nejjednodušší řešení celého problému, ale ty by ses přece nikdy nedokázal odhodlat k vraždě bezmocného dítěte. Vražda Rudovlasova dítěte nikdy nepřicházela v úvahu, pane.“

Daylon věděl, že nevlastní bratr má pravdu. Kdyby to udělal, nikdy v životě už by se nedokázal podívat na vlastní dítě ani slyšet jeho hlas, aniž by si vzpomněl na kojence, který zemřel jeho rukou. Obzvlášť proto, že šlo o potomka přítele, jehož zradil. Přikývl. „Máš pravdu, jako ostatně většinu času.“

Balven se uchechtl. „Kdyby mě nechal náš otec zemřít...“

„Nikdy v životě bych v celé rodině nenašel nikoho, komu bych mohl důvěřovat,“ dokončil za něj větu baron z Marquensasu. „Možná jsi nevlastní bratr, ale máme společnou krev.“

„O kolika dalších bratrech a sestrách podle tebe dodnes nevíme?“ nadhodil Balven.

Daylon se cynicky uchechtl. „Jediný muž, který by se dokázal chutí na mladé dívky vyrovnat našemu otci, je Rodrigo.“

„A to otec neměl příliš velkou chuť na mladé chlapce.“

Daylon přikývl. „I tak myslím, že jich pár měl.“ Dorazili na okraj bitevního pole. Obrátil se a zahleděl se na mořskou hladinu, která se rozkládala až kam oko dohlédlo.

„Co tě trápí, pane?“ zeptal se Balven.

Daylon se zhluboka nadechl, pobídl koně do kroku a pomalu vydechl. „Možná to bude trvat celé roky, ale tahle věc zdaleka neskončila.“

Balven přikývl: „Dnešek ale může být velice užitečný. Mnoho lidí nemá nejmenší podezření, že je na světě Rudovlasovo dítě. Pár jedinců to tuší, ale my jsme jediní, kdo o tom ví. Svěřit je do péče vůdcům Neviditelných byl... neočekávaný tah, který nám může získat pár výhod.“

Daylonovi se na okamžik rozjasnila ustaraná tvář.

„Vždycky předpokládáš, že každá situace má své výhody.“

„S tím si nedělej starosti, pane. Věnuj se daleko příjemnějším vyhlídkám a nech mě, abych si dělal starosti.“

„Tohle je jeden z důvodů, proč jsem tak rád, že jsi se mnou, bratře.“ Usmál se myšlence, že toto dítě mu možná bude jednoho dne užitečné – ale jistota, že brzy bude mít doma vlastní dítě, byla ještě lepší.

KAPITOLA PRVNÍ

Příchody a odchody

Jmenoval se Hatušaly, ale ostatní chlapci a děvčata mu říkali Hatu.

Mladík měl už od narození sklony k záchvatům vzteku, které často nedokázal ovládat a dovolil jim získat nad sebou vládu, ale právě v tomto okamžiku se ze všech sil snažil, aby se nesmál.

Po bocích měl své dva nejlepší přátele a společně leželi na silném zelenobíle pruhovaném plátně vysouvacího přístřešku nad obchodem. Plátno je skrývalo před pohledy zdola a snažili se, aby je nikdo neodhalil.

Ve společnosti Havy nebo Donteho většinou Hatu dokázal na svůj vztek nedbat. Ještě sám pořádně nepochopil, proč se s ním i přes neustálou nahněvanost a výbuchy vzteku spřátelili, i když mu někdy připadalo, že se mu rozhodli život ještě více zkomplikovat. Když byl Hatu sám, mysl mu pohlcovala směs pochybností a hněvu, ale v jejich společnosti na všechny temné myšlenky, které ho neustále zaměstnávaly, dokázal zapomenout.

Donte, Hava a Hatu dostali jednoduchý úkol: pozorovat příchody a odchody lidí na tržišti. Donte se rozhodl, že musí každou věc, kterou uvidí, okořenit nějakým posměšným komentářem. To sice nemělo nic společného s úkolem, který jim byl zadán, ale když se se svými společníky snažil udržet na uzdě výbuchy smíchu, neustále jim hrozilo, že je odhalí obchodník pod přístřeškem, na němž leželi. Suchý humor patřil k Donteho silným stránkám, ale většinou mu chybělo správné načasování, za což si vysloužil svůj díl napomenutí, trestů za špatné chování a výprasků.

Hatušaly se snažil přítelovým komentářům nevěnovat pozornost; Hava raději zavřela oči a opřela se čelem o levé předloktí a oba se pokoušeli Donteho hlas vytlačit z hlavy. Hatu to dokázal lépe než Hava.

Na tržnici panoval čilý ruch: v každém koutku města se tlačili rybáři, farmáři, obchodníci i cestovatelé. Přístaviště bylo přirozenou součástí Corbary, hlavního města ostrova Coaltachin. Tento velký ostrov byl nejen centrem Království noci, ale také hlavním sídlem mnoha menších ostrovů, na nichž se nacházely rybářské vesnice, zemědělské usedlosti, malé pevnosti a kotviště pro obrovskou flotilu obchodních a válečných lodí.

Tři mladí lidé se rozhodli, že si dnešní studijní den užijí: učitelé jim jen zřídka poskytovali takovou volnost. Hatu, Donte a Hava studovali na jedné z mnoha bezejmenných škol v Coaltachinu na Moraselu, malém ostrově, který měl na pobřeží malou rybářskou vesnici a ve vnitrozemí farmářské městečko. Všichni, kdo tu žili, pracovali pod pevným vedením Mistra Facarii.

Hava byla dívka, která hluboce prožívala své nálady – jak dobré, tak špatné – a jen málokdy si své úkoly pečlivě nepromyslela a neprováděla je s naprostým soustředěním. Vlasy měla obvykle rozpuštěné a rozhozené po ramenou, ale dnes si je svázala jednoduchým černým šátkem, aby jí nepadaly do tváře. Většina mužů by o ní možná neřekla, že je pěkná, ale Hatuovi se líbila. Obličej měla úzký a vždy mu připadalo, jako by mžikala, přestože při každé hodině lukostřelby předváděla, že má dokonalý zrak. Koutky úst měla mírně svěšené, ale věděl, že se dokáže krásně usmívat. Znal ji celý svůj život. Byla mrštná a silná, a když Hatu začal dospívat z chlapce v muže, uvědomoval si, jak ho její pružné tělo přitahuje a zneklidňuje zároveň. Viděl ji mnohokrát nahou, protože studenti často chodili plavat a provádět očistu do potoka za školou, ale nyní ho pohled na její odhalené tělo znepokojoval, což se mu u jiných dívek nestávalo. Právě nyní ale měla co dělat, aby se nesmála nahlas, takže se Hatu sotva dokázal ubránit vlastnímu smíchu.

Připadalo mu, že Donte se usmívá nebo směje pořád. Stejně jako Hava měl i on tmavé vlasy, ale jeho kučery byly tak tmavé, že skoro vypadaly černé. Měl široká ramena, byl silnější než jakýkoli jiný chlapec ve škole a hned po Hatuovi a Havě patřil k nejrychlejším. Když se rozhodl, že se s někým bude přátelit, neměl dotyčný moc na vybranou. V jeho přístupu k životu bylo cítit jisté klidné šílenství, a kdykoli se dostal do situace, která mohla být nebezpečná, už z principu z ní nedokázal couvnout. Bez ohledu na to, jak temný mohl být okamžik, dokázal Donte vždycky přijít s – většinou naprosto nevhodným – vtipem, který člověka uměl rozesmát i přesto, že ani nebyl příliš zábavný. Hatu si o přítele občas dělal starosti, ale Donte životem proplouval bez jakýchkoli obav nebo těžkostí. Školní předměty zvládal tak dobře, že mu vážnější potíže nezpůsobovalo ani vlastní lehkomyslné chování. Na rozdíl od Hatua, který stále přemýšlel o budoucnosti, žil Donte okamžikem a vyhledával jen okamžité uspokojení – ať už šlo o sklenici pálenky nebo přízeň hezkého děvčete. Přes to všechno byl Donte jedním z nejbližších přátel, které si Hatu ve škole našel.

„Podívejte se,“ vytrhla je Hava z pobavení. Kývla bradou k hlavní ulici, mířící z doků na tržiště. „Čtyři muži na vzdálené straně.“

Hatu zahlédl čtveřici, která sice vypadala jako námořníci, ale byla oblečená podle pozoruhodné nové módy. Námořníci z Coaltachinu dávali přednost širokým kalhotám z lehké látky a nosili lněné košile, které je chránily před horkým sluncem. Místní obyvatelé také většinou měli snědou nebo tmavou pokožku a hnědé nebo černé vlasy, ale tito muži byli světlí a dočervena opálení sluncem. Dva z nich měli světle hnědé vlasy, jeden byl plavovlasý a jeden zrzavý.

„Nějaký tvůj příbuzný?“ zeptala se Hava.

Hatu si povzdechl. „Tenhle vtip byl starý už před deseti lety.“

Jen studenti, kteří vyrůstali s Hatuem, věděli, jaká je skutečná barva jeho vlasů. Pravidelně si je barvil a při různých příležitostech si do kořínků musel vtírat hlínu nebo mastnotu, když si je nemohl upravovat. Hatu mezi ostatními studenty vyčníval. Ostrovy na východ od dvou světadílů byly po staletí domovem lidu, kterému se říkalo Igarové. Ti sice dorůstali různé výšky, ale většina měla pokožku, která na slunci rychle hnědla, a vlasy měli typicky zbarvené v tmavších odstínech hnědé nebo černé. Jen několik jich mělo plavé vlasy, ale Hatu znal jediného dalšího člověka, který dosahoval červeného odstínu: Haviny temně kaštanové prameny získávaly po dlouhých hodinách pod slunečními paprsky mírně rudý nádech – podobné vyblednutí bylo běžné i mezi rybáři nebo farmáři, kteří nenosili pokrývku hlavy – ale v Havině případě šlo o výjimečný měděný tón se zlatými prameny. „Jen se podívej na to nízké čelo – to bude spíš tvůj příbuzný,“ poznamenal tiše. Té větě se Hava tiše, skoro lítostivě zasmála, a Donte zavrtěl hlavou.

„Ne,“ řekl rázně. „Ta barva není dost jasná. Hatu má vlasy jako rozpálená měď. Tohle je... spíš tmavá mrkev, pokud takový odstín vůbec existuje.“

Hava se znovu zasmála. „Proč si vlasy prostě neoholíš?“

Hatu potřásl hlavou. „Jestli si myslíš, že zrzavý kluk trčí z davu, tak jak by asi byl nápadný holohlavý? Když potřebuješ být nenápadná a splynout s davem, je špinavá hnědá nejlepší.“

„Takže pokud se nenaučíš, jak si nechat během minuty narůst hnědé vlasy, musíš se barvit,“ dodal Donte. „Kromě toho – co kdyby zrovna plnil nějaký úkol a chytili ho s břitvou?“

Hava přikývla. „Žádné zbraně.“

„Žádné zbraně,“ potvrdil Hatu. Postupem výuky bylo studentům často zdůrazňováno, že kdykoli dojde k násilí, mají v případě polapení daleko větší šanci na přežití, pokud budou neozbrojení. Mezi další triky, které se budoucí agenti národa Neviditelných museli naučit, patřilo například nošení volného oblečení ze sešitých kusů látek, z něhož mohli lehce odtrhnout části potřísněné krví.

Veškerý výcvik směřoval k tomu, aby mladí lidé mohli sloužit svému národu. Neskládali přísahu žádnému králi, ale vládnoucí radě – politickému systému, který v této oblasti úspěšně fungoval celá staletí.

Přestože za vzdělávání studentů nesli zodpovědnost preceptoři, poslední slovo měli na Coaltachinu Mistři. Každá hierarchie ozbrojených skupin na ostrově měla své kapitány, party, gangy a pluky, ale osobě, která stála v čele celého řádu, se říkalo Mistr. Nad každým z těchto lidí stála Rada, složená ze sedmi nejmocnějších Mistrů Coaltachinu, a v jejím čele stál Mistr Zusara, nejmocnější muž celého národa, který vykonával stejnou práci jako kterýkoli jiný vládce.

„Mám hlad,“ řekl Donte.

„Ty máš vždycky hlad,“ odpověděli Hatu s Havou jednohlasně, což je všechny tři znovu náramně pobavilo a zároveň se stále snažili uniknout odhalení.

Výpravy do různých měst, městeček i vesnic na celém Coaltachinu byly součástí výcviku studentů, ale Donte je vždycky k nejvyššímu rozčarování svého učitele i Mistra bral spíš jako zábavné výlety. Nyní vytáhl nůž a začal jím zaostřovat konec větve, kterou na baldachýn shodil vítr, do hrubého kopí, aby s ním mohl nabodnout jednu z klobás, které obchodník pod nimi griloval. „Škoda, že s sebou nemám pořádné kopí,“ zamumlal nespokojeně.

Hatu potřásl hlavou a Hava se usmála a spolužáka a přítele napomenula.

„Máme odsud ve skrytu sledovat okolí. Kdybys pochodoval po tržišti s kopím, tak by si tě každý všiml.“

Obchodník pod nimi měl plné ruce práce s prodáváním svého zboží zákazníkům, kteří kolem jeho podniku pospíchali do práce, a služebnictvu z nedalekých domů, které přiběhlo pro pikantní pochoutky na stůl svého pána. Pokud si někdo z nich všiml, jak se jasně zbarvený baldachýn z voskovaného plátna prohýbá pod hmotností trojice těl, nezmínil se o tom ani slovem.

Když se konečně naskytl okamžik, kdy se žádný ze zákazníků nedíval, Donte bodl „kopím“ a úspěšně zasáhl jednu z klobás. Zatímco byl obchodník obrácený zády k ohni, rychle ji vytáhl nahoru.

„Nakonec kvůli tobě všichni dostaneme výprask,“ zašeptal Hatu.

Donte se pokusil sejmout horkou klobásu z provizorního oštěpu a spálil si přitom prsty, což jeho společníky znovu pobavilo.

Najednou Hatu zaslechl trhavý zvuk, podíval se poplašeně pod sebe a ostře zašeptal: „Ten baldachýn!“

Všichni tři bleskově začali lézt zpátky na střechu za plátnem, pokrytou taškami, ale jakmile se pohnuli, trhlina se rozšířila a látka začala povolovat. Zatím ještě neviděli dírou dolů, ale podle vzteklého křiku zdola bylo jasné, že si obchodník všiml, jak se plátěná ochrana jeho podniku začíná prověšovat a párat.

Trojice studentů se nezastavila ani na okamžik, než dorazila na hřeben střechy, a pak rychle sjela k okapům. Stejně jako všechny budovy na tržišti sloužila i tato obchodníkovi jako prodejna i bydliště. Na druhé straně byl poměrně velký dvorek, v němž stál vůz a brána do uličky. Donte se pozorně rozhlédl, vydal se dál po střeše a pokynul Hatuovi a Havě, aby ho následovali. Když dorazil na okraj, klekl si a seskočil do uličky, následovaný ostatními. Než jim pokynul, aby šli za roh, ještě se naposledy ohlédl k tržišti.

Vykročili rychle, ale nedali se do běhu, protože jim ve škole vštípili, že utíkající člověk přitahuje příliš mnoho pozornosti.

Když Donte zahnul za roh, octl se přímo proti velkému muži se širokými rameny, hustým černým plnovousem a modrou pletenou čepicí. Paže měl přísně založené na hrudi a v jedné ruce třímal dlouhý obušek.

„Takže krademe klobásy?“ položil řečnickou otázku.

Než mohl kterýkoli ze studentů odpovědět, umlčel je temným pohledem a pokývnutím jim naznačil, aby ho následovali zpátky na tržiště. „Zahoď to,“ přikázal Donteovi, který okamžitě pustil teplé, šťavnaté maso na dlažbu. Všichni tři vykročili za ramenatým kapitánem gangu jménem Hilsbek, který velel Facariovým studentům, kdykoli měl Mistr neodkladnou práci s řízením ostrova. Nebylo to neobvyklé, protože trávili nejméně stejně dlouhou dobu ve třídách a na cvičišti jako venku.

„Klobásy?“ opakoval Hilsbek.

„Dostal jsem hlad,“ Donte se snažil ze všech sil neusmívat.

Bleskový pohlavek za ucho mu ale sdělil, že kapitán gangu jeho odpovědí pobavený není. Rána byla dost silná, aby si získala studentovu pozornost, ale zároveň ho nijak nezranila. Donteho oči se zaleskly bolestí, ale silou vůle do nich nepustil slzy. Výraz ve tváři se mu změnil a zaujal postoj, který Hatu s Havou moc dobře znali. Donte by obvykle vyzval k souboji každého, kdo by se ho tak hrubě dotkl. Klidně by riskoval i boj s kapitánem party, kdyby si myslel, že dokáže vyhrát, ale nikomu nad touto mocenskou úrovní by se postavit neodvážil.

Donte byl vnuk Mistra Kugala, jednoho ze sedmi členů Rady, což mu zaručovalo jisté postavení navíc, i když o tom otevřeně nikdy nikdo nemluvil. Studenti měli zaručenu rovnost ve všech ohledech, ale ve skutečnosti se v jejich privilegiích často odrážela moc, kterou vládli jejich příbuzní.

Nepanovala žádná pravidla, podle nichž by byli studenti rozdělení, ale v době, kdy dokázali odejít od rodičů, už bylo jejich místo docela jasně dané. Hava byla neobvykle nadaná – patřila k nejlepším lukostřelcům, běžcům a bojovníkům beze zbraní ze všech chlapců a dívek, takže získávala víc úcty, než by se u dcery farmáře očekávalo. Hatu byl sirotek, naprostá anomálie bez jakýchkoli známostí, ale dostávalo se mu větší péče než jiným.

„Jak zněl váš úkol?“ zeptal se Hilsbek a přimhouřenýma očima přejížděl z jedné provinilé tváře na druhou.

Hava a Hatu se na sebe podívali a pak stočili pohledy na Donteho, který co nejlhostejnějším tónem odpověděl: „Měli jsme pozorovat jakoukoli nezvyklou aktivitu na tržišti.“

Hilsbek přikývl. „Leželi jste na střeše přes tři hodiny–“

„A já dostal hlad,“ dodal Donte, čímž si vysloužil další pohlavek – tentokrát dost silný, aby zanechal začervenalé místo na tváři a slzy bolesti v očích.

Hilsbek se na mladíka zamračil, jako by ho vyzýval k další poznámce.

Donte neřekl ani slovo.

Hilsbek chvíli mlčel a pak se klidným tónem optal: „Co jste viděli?“

„Rušné tržiště,“ odpověděla Hava.

Donte zaváhal, jako by čekal další pohlavek, a pak dodal: „Nic neobvyklého.“

Hilsbek se podíval na Hatušalyho. Ten po chvilce řekl: „Viděli jsme skupinu mužů, kteří se snažili... vypadat normálně. Přišli od doků a pohybovali se trochu moc rychle – jako by někam spěchali, ale nechtěli, aby si jich někdo všiml. Měli na sobě obyčejné oblečení s hlubokými kápěmi. Jeden měl na nohách boty, ostatní sandály. Šli na sever a neviděl jsem je jít zpátky.“

Hilsbek se na Hatua podíval. „Dobrá práce. Jak bys pokračoval, kdybys na podobnou skupinu narazil a byl ve službě?“

„Dělal bych to, co jsem dostal příkazem. Kdybych měl okamžitě podat hlášení, šel bych podat hlášení. Kdybych měl čekat na vystřídání, tak bych–“

„To stačí,“ přerušil ho Hilsbek.

Pak na Hatua ukázal. „Ví, jak vidět. Vy víte, jak se dívat, ale nevidíte. Naučte se to.“

Mlčky se na tři studenty díval, a pak dodal: „Chybí vám už jen několik měsíců do chvíle, kdy vás pošlou...“ Pak se odmlčel a potřásl hlavou. „Kdybyste ze školy odešli, museli byste si najít nějakou práci, ale nebude trvat dlouho...“

Rozhostilo se ticho.

Nakonec jim Hilsbek přikázal: „Najděte si jinou střechu. Sledujte z ní situaci až do západu slunce. Zkuste najít další muže, kteří chtějí vypadat jako někdo jiný. Až přijde večer, potkáme se na bezpečném místě.“

Když se otočili k odchodu, Hilsbek dal Dontemu ještě jeden pohlavek na cestu. „Vůbec mě nezajímá, kdo je tvůj dědeček, chlapče. Jestli uděláš nějakou takovou pitomost, když začneš pracovat, tak to bude stát tebe i tvé společníky život.“

Donte zaťal čelist, ale jakmile se dostali z doslechu, poznamenal: „Jednoho dne si to s ním vyřídím.“

Hatu nevěřícně a mlčky zavrtěl hlavou, ale Hava se mu otevřeně vysmála. „Tvůj dědeček tu nebude věčně, aby tě tahal z problémů. Když někdo z nás udělá chybu, dostaneme výprask.“

Hatu souhlasně přikývl.

„Když uděláš chybu ty, tak tě jen pošlou za dědečkem,“ pokračovala Hava.

„Pche!“ zvolal Donte. „Ale kvůli tomu, že se všichni učitelé a Mistři mého dědečka bojí, dostávám od něj daleko větší výprask, než jaký bych dostal od nich. Můj dědeček se nebojí ničeho.“ Po chvilce dodal: „Kromě mé babičky.“

Hava se zasmála, ale Hatu řekl: „Dokážeš vůbec někdy brát něco vážně? Slyšel jsi přece, co ti Hilsbek říkal, ne?“

„Co?“ zeptal se Donte, když se začali rozhlížet po nové pozorovatelně.

„Že jednoho dne přijde chvíle, kdy budeme vědět příliš mnoho,“ zašeptal Hatu.

„Příliš mnoho?“ opakovala Hava.

V Hatuově výrazu se objevilo podráždění. „Na to, aby nás nechali žít,“ zašeptal. „Jakmile budeme znát všechna tajemství...“

Hava vytřeštila oči. Hatu mlčky přikývl; byl nejvyšší čas, aby to pochopila. „Musíme být daleko opatrnější,“ dodal tiše.

„Život je moc krátký na nějakou opatrnost,“ odsekl podrážděně Donte, zatímco došli doprostřed tržiště. Pomalu se rozhlédl. „Kam chcete jít?“

„Bolí,“ odpověděl Donte.

„Co dělám?“