Vydáno ve spolupráci s Mariner Books, imprint HarperCollins Publishers. Všechna práva vyhrazena.

The Exiles

Copyright © Christina Baker Kline, 2020

Translation © Jana Hlávková, 2024

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2024

ISBN epub: 978-80-7689-354-2

ISBN mobi: 978-80-7689-355-9

Pro Haydena, Willa a Eliho –
všechny dobrodružství milující poutníky

Nedovolte nikomu tvrdit, že minulost zemřela.

Minulost je celá o nás a v nás.

– Oodgeroo Noonuccal, domorodý básník

PROLOG

Flindersův ostrov, Austrálie, 1840

Než přišlo období dešťů, skrývala se Mathinna v buši téměř dva dny. Bylo jí osm a to nejdůležitější, co se kdy naučila, bylo zmizet. Od té doby, co se naučila chodit, prozkoumávala každičké zákoutí a každou škvíru ve Wybalenně, odlehlém místě na Flindersově ostrově, kam byl její lid vyhnán již léta před jejím narozením. Běhala po žulovém hřebeni táhnoucím se přes vrcholky kopců, kopala tunely v cukrových dunách na pláži, hrála si na schovávanou mezi křovisky a keři. Znala všechna zvířata: possumy, klokany černonohé i klokany obrovské i klokany pademelony, kteří žili v lese a vydávali se ven jen v noci, a tuleně, kteří se povalovali na skalách, a když se potřebovali zchladit, odvalili se do příboje.

Před třemi dny dorazili do Wybalenny guvernér John Franklin se svou ženou lady Jane. Připluli na lodi, přes 250 mil daleko od svého sídla na ostrově Lutruwita – neboli ve Van Diemenově zemi, jak tomu místu říkali běloši. Zatímco guvernér s manželkou v doprovodu šesti sluhů a služek stoupali od pláže do kopce, Mathinna stála s ostatními dětmi na hřebeni. Lady Franklinové působila chůze v lesklých saténových střevíčcích potíže a na kamenech jí to neustále klouzalo. Klopýtala směrem k nim, pevně svírala paži svého manžela a tvářila se kysele, jako by kousla do artyčoku kardového. Vrásčitá kůže na jejím krku připomínala Mathinně odhalené růžové maso laločnatky.

Stařešinové Palawahů se předchozího večera usadili kolem ohně a rozmlouvali o blížící se návštěvě. Křesťanští misionáři se připravovali už několik dní. Děti dostaly za úkol naučit se tanec. Mathinna jako obvykle seděla ve tmě na okraji kruhu a poslouchala, co si u škubání peří buřňáků a opékání mušlí na žhavých uhlících stařešinové povídají. Bylo všeobecně známo, že manželé Franklinovi jsou vznětliví a pošetilí lidé, a o jejich podivných a výstředních plánech se tradovaly historky. Lady Franklinová se k smrti bála hadů. Jednou ji napadlo, že zaplatí šilink za každého mrtvého hada, kterého jí někdo přinese, což samozřejmě podnítilo čilý obchod mezi chovateli a lady Jane i sira Johna to stálo nemalé jmění. Na Flindersův ostrov zavítali před rokem, původně s cílem rozšířit svou sbírku lebek domorodců. Takové lebky se získávaly tak, že se hlava uťala z mrtvoly a vyvařila, aby se očistila od masa.

George Robinson, Angličan s koňským obličejem, který měl na starosti osadu na Flindersově ostrově, žil se svou ženou v cihlovém domě v půlkruhové řadě celkem osmi zděných domů, v nichž byly pokoje pro jeho muže, sanatorium a ošetřovna. Za tímto půlkruhem stálo dvacet domků pro Palawahy. Když sem přijeli Franklinovi, první noc přespali v domě Robinsonových. Druhý den si brzy ráno prohlédli osadu, zatímco jejich služebnictvo rozdávalo korálky, kuličky a kapesníky. Po obědě si svolali domorodce. Franklinovi se usadili na dvě mahagonové židle na písečném prostranství před cihlovými domy a následující zhruba hodinu muselo těch několik málo zdravých mužů z kmene Palawa předvádět hranou bitvu a účastnit se klání v hodu oštěpem. Pak následovala přehlídka dětských vystoupení.

Mathinna tančila na bílém písku v kruhu s ostatními dětmi a lady Franklinová se na ni celou dobu zvědavě usmívala.

Coby dcera náčelníka kmene Lowreenne byla Mathinna odmalička zvyklá na zvláštní pozornost. Towterer, její otec, zemřel před několika lety na tuberkulózu, stejně jako mnoho jiných Palawahů deportovaných na Flindersův ostrov. Mathinna byla hrdá, že je náčelníkovou dcerou, ale ve skutečnosti svého otce nikdy moc dobře nepoznala. Když jí byly tři roky, poslali ji z chalupy rodičů do cihlového domu k bílé učitelce, která ji nutila nosit čepce a šaty s knoflíky a učila ji číst a psát anglicky a držet nůž a lžíci. I přesto však se svou matkou Wanganip a dalšími členy kmene, z nichž většina nemluvila anglicky a nedodržovala britské zvyky, trávila tolik času, kolik jen mohla.

Mathinnina matka zemřela teprve před pár měsíci. Wanganip Flindersův ostrov odjakživa nenáviděla. Často se vyškrábala skrz bodláčí na kopec nedaleko osady a přes tyrkysové moře hleděla směrem ke své vlasti, vzdálené odsud šedesát mil. Tohle příšerné místo, říkávala Mathinně, tenhle pustý ostrov, kde vítr fouká tak silně, že vyvrací zeleninu ze země a malé ohně rozdmýchává v zuřivá pekla, kde stromy shazují kůru jako hadi kůži, se vůbec nepodobá zemi jejích předků. Pro její duši to bylo prokletí. Pro všechny jejich duše. Jejich lid byl často nemocný, většina dětí narozených na Flindersově ostrově se nedožila prvních narozenin. Palawahům byla přislíbena země míru a hojnosti, a budou-li dělat, co se jim řekne, slibovali Britové, budou si smět zachovat svůj způsob života. „Ale všechno to byly jen lži. Stejně jako spousta jiných lží, jimž jsme tak bláhově uvěřili,“ řekla Wanganip hořce. „Copak jsme měli nějakou volbu? Britové nám už všechno vzali.“

Mathinna pohlédla matce do tváře a v jejích očích spatřila vztek. Dívka sama však k ostrovu takovou zášť necítila. Byl to jediný domov, který kdy poznala.

„Pojď sem, dítě,“ řekla guvernérova žena, když tanec skončil, a pokynula jí prstem. Když Mathinna poslechla, lady Franklinová si ji nejprve pozorně prohlédla a pak se obrátila na svého manžela. „Tak výrazné oči! A hezoučká tvář, nemyslíte? Na domorodce je neobyčejně přitažlivá.“

Sir John pokrčil rameny. „Upřímně řečeno, jen stěží rozeznám jednoho od druhého.“

„Zajímalo by mě, jestli by ji bylo možné vzdělávat.“

„Žije s učitelkou, která ji učí angličtinu,“ řekl Robinson a vykročil k nim. „Už dokáže poměrně dobře konverzovat.“

„Zajímavé. Kde jsou její rodiče?“

„Ta dívka je sirotek.“

„Chápu.“ Lady Franklinová se otočila zpět k Mathinně. „Řekni něco.“

Mathinna udělala poloviční pukrle. Arogantní neomalenost Britů už ji nemohla překvapit. „Co mám říct, madam?“

Lady Franklinová vytřeštila oči. „Dobrý bože! Jsem ohromena, pane Robinsone. Děláte z divochů vážené občany.“

„Slyšel jsem, že v Londýně prý oblékají orangutany jako šlechtice a dámy a učí je číst,“ přemítal sir John.

Mathinna nevěděla, co je to orangutan, ale u ohně slyšela stařešiny vyprávět o divoších, o britských lovcích velryb a tuleňů, kteří žili jako zvířata a vysmívali se pravidlům slušného chování. Lady Franklinová si to musela poplést.

Robinson se úsečně zasmál. „Tohle je ale trochu něco jiného. Domorodci jsou přece jenom lidé. Podle naší teorie lze změnou zevnějšku změnit osobnost. Učíme je jíst naše jídlo a mluvit naším jazykem. Jejich duše krmíme křesťanskou vírou. Jak vidíte, přijali oblečení. Mužům jsme ostříhali vlasy a ženy naučili zdrženlivosti. Dali jsme jim křesťanská jména, abychom celý proces podpořili.“

„Jak jsem pochopil, jejich úmrtnost je dost vysoká,“ řekl sir John. „Mají choulostivou konstituci.“

„Smutné, leč nevyhnutelné,“ odpověděl Robinson. „Vyvedli jsme je z buše, kde neměli žádného Boha, nevěděli dokonce ani to, kdo stvořil stromy.“ Tiše si povzdechl. „Všichni musíme zemřít, to je pravda. A před smrtí bychom se měli modlit k Bohu, aby zachránil naše duše.“

„Máte pravdu. Prokazujete jim velkou službu.“

„Jak se jmenuje tahle?“ zeptala se Lady Franklinová a obrátila pozornost zpět k Mathinně.

„Mary.“

„A jak se jmenovala původně?“

„Původně? Její domorodé jméno je Mathinna. Misionáři ji pokřtili jako Ledu. My jsme se rozhodli pro něco méně... nápadného,“ řekl Robinson.

Mathinna si nepamatovala, že by ji někdo oslovoval Leda, ale jméno Mary její matka nenáviděla, a tak ho Palawahové odmítali používat. Mary jí neříkal nikdo, jen Britové.

„No, myslím, že je okouzlující,“ řekla Lady Franklinová. „Ráda bych si ji ponechala.“

Ponechala si ji? Mathinna se pokusila zachytit Robinsonův pohled, ale ten jí ho neopětoval.

Sir John se tvářil pobaveně. „Chcete si ji vzít s sebou domů? Po tom, co se stalo s tím minulým?“

„Tohle bude jiné. Timeo byl...“ Lady Franklinová zavrtěla hlavou. „Říkal jste, že ta dívka je sirotek?“ zeptala se a obrátila se na Robinsona.

„Ano, její otec byl náčelník. Její matka se znovu vdala, ale nedávno zemřela.“

„Znamená to, že je to princezna?“

Pousmál se. „Možná ano. Tak trochu princezna.“

„Hmm. Co myslíte, sire Johne?“

Sir John se blahosklonně usmál. „Jestli se chcete bavit tímto způsobem, má drahá, myslím, že to není nic proti ničemu.“

„Jsem přesvědčená, že to bude zábavné.“

„A kdyby ne, vždycky ji můžeme poslat zpátky.“

Mathinna nechtěla s těmito bláznivými lidmi odejít z ostrova. Nechtěla se loučit se svým nevlastním otcem ani s ostatními staršími. Nechtěla na žádné nové a cizí místo, kde ji nikdo nezná a nikdo se o ni nezajímá. Zatahala Robinsona za ruku a zašeptala: „Prosím, pane. Já nechci...“

Vymanil ruku z jejího sevření a otočil se k Franklinovým. „Zařídíme vše potřebné.“

„Dobrá tedy.“ Lady Franklinová naklonila hlavu ke straně a změřila si ji pohledem. „Mathinna. Radši bych jí říkala takhle. O to to bude větší překvapení, jestli se naučí chovat jako dáma.“

Později, když guvernérova společnost zaměřila pozornost na něco jiného, proklouzla Mathinna za cihlové domky, u nichž všichni postávali. Na sobě měla stále ještě slavnostní plášť z kůže klokana černonohého, který jí dal před smrtí její otec, a náhrdelník z drobných zelených mušlí, jejž jí vyrobila matka. Prodírala se skrz klokaní trávu, která se jí otírala o holeně jako hedvábí, a poslouchala štěkot psů a kvílení flétňáků, baculatých černých ptáků, již se ozývali a mávali křídly vždy, když se blížil déšť. Vdechovala známou vůni eukalyptu. Vklouzla do křoví na okraji mýtiny, vzhlédla vzhůru a spatřila, jak k nebi vystřelil celý gejzír buřňáků.

EVANGELINE

Nevím o žádném případu, kdy by se z odsouzené ženy po propuštění stalo něco, co by bylo možné považovat za čestný charakter. Je potřeba hovořit o tom, jak jsou ženy nepokrytě nestoudné a neřestné. Je těžké uvěřit, jak jsou divoké a nezkrotně drzé. Ženy jsou škodnou koloniální společnosti, její gangrénou, dělají ostudu lidské přirozenosti. Jsou nižší než zvířata, jsou hanbou veškeré živočišné existence.

— James Mudie, The Felonry of New South Wales: Being a Faithful Picture of the Real Romance of Life in Botany Bay [Zločinci v Novém Jižním Walesu: Věrný obraz skutečného života v Botany Bay; pozn. překl.], 1837.

St. John‘s Wood, Londýn, 1840

Z hlubin neklidného snu zaslechla Evangeline zaklepání. Otevřela oči. Ticho. A pak ještě naléhavěji. Ťukťukťuk.

Podlahu protínal tenký proužek světla přicházející z malého okna vysoko nad její postelí. Zachvátila ji panika: musela zaspat ranní zvonek.

Zvonění ještě nikdy v životě nezaspala.

Posadila se na posteli jako omámená. Opřela se o polštář. „Vteřinku.“ Ústa se jí zalila slinami. Spolkla je.

„Děti čekají!“ Služebná, která na ni volala z umývárny nádobí, zněla rozhořčeně.

„Kolik je hodin, Agnes?“

„Půl desáté!“

Evangeline se znovu posadila a shrnula ze sebe peřinu. V krku se jí vzedmula žluč a tentokrát ji nedokázala udržet, předklonila se a vyzvracela na borovicovou podlahu.

Koule na dveřích se otočila a dveře se otevřely. Bezmocně vzhlédla k Agnes, která nad loužičkou vazké žluté tekutiny u svých nohou nakrčila nos a svraštila obočí. „Dejte mi chviličku. Prosím.“ Evangeline si otřela ústa do rukávu.

Agnes se ani nepohnula. „Snědla jste něco špatnýho?“

„Neřekla bych.“

„Máte horečku?“

Evangeline si přitiskla dlaň na čelo. Chladné a upocené. Zavrtěla hlavou.

„Cítíte se špatně už dýl?“

„Až dneska ráno.“

„Hmm.“ Agnes našpulila rty.

„Jsem v pořádku, jenom...“ Evangeline cítila, jak jí kručí v břiše. Ztěžka polkla.

„Očividně nejste. Budu informovat paní Whitstoneovou, že vyučování dnes nebude.“ Agnes odměřeně kývla a otočila se ke dveřím, ale pak se zarazila a zamžourala směrem ke komodě.

Evangeline sledovala její pohled. Na skřínce vedle oválného zrcadla zářil ve slunečním světle prsten s rubínovým drahokamem. Bílý kapesník, na němž ležel, poskvrnil sytě rudou barvou.

Srdce se jí sevřelo. Večer předtím si ten prsten prohlížela ve světle svíčky. Zapomněla ho uklidit, což byla obrovská hloupost.

„Kde jste to vzala?“ zeptala se Agnes.

„To je... dárek.“

„Od koho?“

„Od někoho z rodiny.“

„Z vaší rodiny?“ Agnes dobře věděla, že Evangeline žádnou rodinu nemá. O místo vychovatelky se ucházela právě proto, že neměla kam jinam jít.

„Bylo to... dědictví.“

„Nikdy jsem neviděla, že byste ho měla na sobě.“

Evangeline si položila nohy na zem. „Můj bože, vždyť k tomu nemám ani příležitost, nebo snad ano?“ snažila se znít úsečně. „Nechala byste mě teď chvíli na pokoji? Jsem naprosto v pořádku. Za čtvrt hodiny se sejdeme s dětmi v knihovně.“

Agnes na ni vrhla neochvějný pohled. Pak vyšla z místnosti a zavřela za sebou dveře.

Evangeline si později přehrávala tento okamžik v hlavě snad na tucet způsobů. Představovala si, co mohla říct nebo udělat, aby Agnes svedla ze stopy. Nejspíš by to stejně k ničemu nebylo, protože Agnes ji neměla ráda od samotného začátku. Byla jen o pár let starší než Evangeline, ale u Whitstoneových sloužila už skoro deset let, a protože už věděla, jak to v jejich domácnosti chodí, chovala se k Evangeline povýšeně blahosklonně a okázale jí pohrdala. Neustále ji peskovala, že nezná pravidla nebo nechápe, jak věci fungují. Když se Evangeline jednou svěřila majordomovu pomocníkovi, svému jedinému spojenci v celém domě, že Agnesino přímo hmatatelné opovržení nechápe, jen zavrtěl hlavou. „Ale no tak. Nebuď naivní. Než jsi přijela ty, byla jedinou žádoucí dívkou v tomto domě. Jenže teď přitahuješ veškerou pozornost ty, a to včetně zájmu samotného mladého pána. Dřív s Agnes flirtoval, nebo tomu Agnes alespoň věřila. A aby toho nebylo málo, máš lehčí práci než ona.“

„To nemám!“

„Ale neděláš tak těžkou práci jako ona, ne? Nemusíš drhnout prádlo louhem a od svítání do soumraku vylívat nočníky. Platí si tvůj mozek, ne záda. Tak se nediv, že je podrážděná.“

Evangeline se zvedla z postele, opatrně obešla loužičku a došla ke komodě. Zvedla rubínový prsten proti oknu a s hrůzou pozorovala, jak zachycuje a láme světlo. Rozhlédla se po pokoji. Kam by ho tak mohla schovat? Pod matraci? Do povlaku na polštář? Otevřela spodní šuplík a zastrčila prsten do kapsy starých šatů, které byly schované pod novějšími.

Agnes si naštěstí nevšimla bílého kapesníčku pod prstenem, na němž byly psacím písmem vyšité Cecilovy iniciály, C. F. W. jako Cecil Frederic Whitstone, a v cípu i nezaměnitelný rodinný erb. Evangeline si kapesník zastrčila za pásek spodničky a pustila se do úklidu nepořádku.

Zatímco se děti postupně střídaly v předčítání z čítanky, objevila se v knihovně paní Whitstoneová. Překvapeně vzhlédly. To nebylo jejich matce podobné, aby bez ohlášení přišla uprostřed vyučování.

„Slečno Stokesová,“ řekla nezvykle panovačným tónem, „prosím, ukončete co nejrychleji hodinu a přijďte za mnou do přijímacího pokoje. Nede, Beatrice, paní Grimsbyová vám připravila vynikající pudink. Jakmile skončíte, můžete se odebrat do kuchyně.“

Děti si vyměnily zvědavé pohledy.

„Ale dolů na svačinu nás vždycky bere slečna Stokesová,“ řekl Ned.

Matka mu věnovala příkrý úsměv. „Jsem si naprosto jistá, že tam trefíte sami.“

„Ty nás za něco trestáš?“ zeptal se Ned.

„Samozřejmě že netrestám.“

„A slečnu Stokesovou ano?“ zeptala se Beatrice.

„To je ale směšná otázka.“

Evangeline pocítila záchvěv strachu.

„A upekla paní Grimsbyová piškotový dort?“

„To za chvíli zjistíte sami.“

Paní Whitstoneová odešla z knihovny. Evangeline se zhluboka nadechla. „Pojďme dokončit tenhle oddíl, ano?“ řekla, ale vůbec se jí do toho nechtělo a děti byly beztak roztěkané a neměly pomyšlení na nic než na dort. Když Ned dokončil svůj monotónní přednes odstavce o vyjížďkách na loďce, usmála se a řekla: „Tak dobře, děti, to stačí. Můžete běžet na svačinu.“

A tam byl. V ponurém přijímacím pokoji se v záři petrolejky na velrybí olej třpytil rubínový prsten. Paní Whitstoneová ho držela v natažené ruce před sebou jako nějakou trofej z honby za pokladem. „Kde jste ho vzala?“

Evangeline si motala cíp zástěry kolem prstu, což dělávala už jako malá holka. „Neukradla jsem to, pokud se to snažíte naznačit.“

„Já nic nenaznačuji. Jen se ptám.“

Evangeline uslyšela za zády nějaký hluk a otočila se. Vyděšeně hleděla přímo na strážníka stojícího v přítmí za židlí. Měl mírně skleslý knír, na sobě černou vypasovanou vestu a za pasem obušek v pouzdře. V rukou držel zápisník a tužku.

„Pane,“ řekla a trochu se uklonila. Srdce jí bušilo tak hlasitě, až se obávala, jestli ho strážník neslyší.

Sklonil hlavu a něco si poznamenal do zápisníku.

„Tento prsten byl nalezen mezi vašimi věcmi,“ řekla paní Whitstoneová.

„Vy… Vy jste byla v mém pokoji.“

„Jste v této domácnosti zaměstnaná. To není váš pokoj.“

Na to Evangeline nemohla nic odpovědět.

„Agnes ho zahlédla na komodě, když vás šla zkontrolovat. Jak sama víte. A pak jste ho schovala.“ Paní Whitstoneová znovu zvedla prsten a podívala se přes Evangeline na strážníka. „Ten prsten je majetkem mého manžela.“

„To není. Patří Cecilovi,“ vyhrkla Evangeline.

Strážník se podíval z jedné ženy na druhou. „Cecilovi?“

Paní Whitstoneová příkře pohlédla na Evangeline. „Panu Whitstoneovi mladšímu. Mému nevlastnímu synovi.“

„Takže souhlasíte s tím, že ten prsten patří vašemu nevlastnímu synovi?“ Když mluvil, knír mu pod baňatým nosem poskakoval.

Paní Whitstoneová stáhla rty do uštěpačného úsměvu: „Patřil matce mého manžela. Je tedy otázkou, zda ten prsten teď patří mému manželovi, nebo jeho synovi. S největší jistotou však nepatří slečně Stokesové.“

„On mi ho dal,“ řekla Evangeline.

Od chvíle, kdy Cecil vytáhl z kapsy malou modrou sametovou krabičku a položil ji Evangeline na koleno, uběhlo teprve pár dní. „Otevři to.“

Překvapeně se na něj podívala. Krabička na prstýnky. Je to vůbec možné? Samozřejmě že to možné není, ale přesto... Dovolila si pocítit naději. Neříkal jí snad neustále, že je krásnější, chytřejší a půvabnější než kterákoli žena v jeho okolí? Netvrdil jí snad neustále, že mu nezáleží na očekávání, které od něj má jeho rodina, ani na hloupých morálních soudech společnosti?

Otevřela krabičku a dech jí uvázl v krku: kroužek filigránem zdobeného zlata se stáčel vzhůru a na čtyřech zakroucených hrotech držel sytě rudý drahokam.

„Rubín mé babičky,“ řekl jí. „Odkázala mi ho, když zemřela.“

„Ach, Cecile. Je nádherný. Ale myslíš to...“

„Ale ne, ne! Nepředbíhejme,“ řekl s mírným pobavením. „Zatím mi postačí, když ho uvidím na tvém prstu.“

Vytáhl prsten ze zářezu v polštářku a navlékl jí ho na prst. To gesto jí připadalo neuvěřitelně důvěrné a zároveň podivně svazující. Nikdy v životě žádný prsten nenosila. Její otec, vikář, vůbec na šperky nebyl. Cecil něžně sklonil hlavu k její ruce a políbil ji. Pak sametovou krabičku zaklapnul, zastrčil ji zpátky do kapsy u vesty a vytáhl bílý kapesníček. „Do toho si ten prsten zabal a schovej ho, dokud se nevrátím z dovolené. Bude to naše tajemství.“

A teď tu stála v přijímacím pokoji se strážníkem za zády. Paní Whitstoneová si odfrkla. „To je směšné. Proč by vám, proboha, Cecil vůbec něco dával…“ Hlas se jí zadrhl. Zírala na Evangeline.

Evangeline si uvědomila, že řekla příliš mnoho. Bude to naše tajemství. Jenže Cecil tu nebyl. Cítila se zoufale, jako zvíře v pasti.

A teď, když se snažila bránit sebe sama, prozradila i to skutečné tajemství.

„Kde se teď nachází mladší pan Whitstone?“ zeptal se strážník.

„V zahraničí,“ odpověděla paní Whitstoneová ve stejnou chvíli, kdy Evangeline řekla: „V Benátkách.“

„Mohl bych se s ním pokusit spojit,“ řekl strážník. „Máte nějakou adresu?“

Paní Whitstoneová zavrtěla hlavou. „To nebude nutné.“ Založila si ruce a řekla: „Je zřejmé, že ta dívka lže.“

Strážník zvedl obočí. „Lhala už někdy v minulosti?“

„To netuším. Slečna Stokesová je u nás teprve pár měsíců.“

„Pět,“ řekla Evangeline. Sebrala odvahu a otočila se ke strážníkovi. „Snažím se vzdělávat děti paní Whitstoneové a pomáhat jim formovat jejich morální charakter. Nikdy jsem nebyla z ničeho obviněna.“

Paní Whitstoneová se krátce suše zasmála. „Ano, to říkáte vy.“

„To se dá snadno zjistit,“ řekl strážník.

„Já jsem ten prsten neukradla,“ řekla Evangeline. „Přísahám.“

Strážník poklepal tužkou na zápisník. „Zaznamenáno.“

Paní Whitstoneová si změřila Evangeline chladným pohledem. „Pravdou je, že už nějakou dobu chovám vůči té dívce podezření. Přichází a odchází v podivné denní i noční hodiny. Je tajnůstkářská. Služebné ji považují za odměřenou. A teď už víme proč. Ukradla rodinné dědictví a myslela si, že jí to projde.“

„Byla byste ochotná o tom vypovídat?“

„Jistě.“

Evangeline se zhoupl žaludek. „Prosím,“ prosila strážníka, „mohli bychom počkat, až se Cecil vrátí?“

Paní Whitstoneová se na ni zamračila. „Takové nevhodné důvěrnosti nebudu tolerovat. Pro vás je to pan Whitstone.“

Strážník si zakroutil knírem. „Myslím, že vím vše, co potřebuji, slečno Stokesová. Můžete jít. Mám ještě pár otázek na paní domu.“

Evangeline se podívala z jednoho na druhého. Paní Whitstoneová zvedla bradu. „Počkejte ve svém pokoji. Za chvíli pro vás někoho pošlu.“

Pokud by Evangeline pochybovala o tom, zda je její situace skutečně tak závažná, záhy se jí dostalo jasné odpovědi.

Když scházela po schodech do části domu určené pro služebnictvo a míjela ostatní členy personálu, jen na ni odměřeně pokývli či úplně odvraceli pohledy. Majordomův pomocník se na ni jen přihlouple usmál. A když přecházela po podestě mezi dvěma schodišti kolem pokoje, kde bydlela Agnes s další služebnou, dveře se znenadání otevřely a Agnes vyšla ven. Jakmile uviděla Evangeline, zbledla a pokusila se kolem ní proklouznout, ale Evangeline ji chytila za paži.

„Co děláš?“ zasyčela Agnes. „Pusť mě.“

Evangeline se rozhlédla po chodbě. Nikde nikoho neviděla, a tak zatlačila Agnes zpátky do jejího pokoje a zavřela za sebou dveře. „Vzala jste ten prsten z mého pokoje. Na to jste neměla právo.“

„Copak nemám právo získat zpět ukradený majetek? Naopak, to byla moje povinnost.“

„Není ukradený.“ Evangeline zakroutila Agnes rukou tak, až se služebná zašklebila. „To přece víte, Agnes.“

„Nevím nic jiného než to, co jsem viděla.“

„Byl to dárek.“

„Řeklas mi, že je to dědictví. Lžeš.“

„Byl to dárek.“

Agnes ji setřásla. „Byl to dárek,“ napodobila ji. „Ty seš tak hloupá. Máš mnohem větší problém. Seš těhotná.“ Evangeline se zatvářila nechápavě a Agnes se zasmála. „Překvapená, co? Příliš nevinná na to, abys to věděla, ale zas ne tak nevinná, aby se ti to nestalo.“

Těhotná. Jakmile Agnes vypustila to slovo z úst, Evangeline věděla, že má pravdu. Nevolnost, nevysvětlitelná únava, která ji v poslední době zmáhala...

„Informovat paní domu bylo mojí morální povinností,“ řekla Agnes s povýšenou samolibostí.

Cecilova sametová slova. Jeho neodbytné prsty a podmanivý úsměv. Její slabost, její důvěřivost. Jak mohla být tak pošetilá, tak ubohá? Jak mohla dopustit, aby někdo ohrozil její dobrou pověst? Dobré jméno bylo to jediné, co měla. Teď už neměla nic.

„Myslela sis, že seš lepší než my ostatní, co? No, tak to nejseš. A teď přišel trest a zaslouženě,“ řekla Agnes, sáhla po klice a prudce otevřela dveře. „Vědí o tom všichni. Celý domácnosti seš k smíchu.“ Protáhla se kolem Evangeline ke schodům a přimáčkla ji zády na zeď.

V Evangelinině nitru se vzedmula vlna zoufalství a zaplavila ji tak rychle a s takovou silou, že se jí nedokázala nijak bránit. Bezmyšlenkovitě vyšla na schodiště za Agnes a vší silou do ní strčila. S podivným pronikavým křikem padala služebná po hlavě ze schodů a dole se zhroutila na hromadu.

Evangeline sledovala, jak se Agnes snaží vyškrábat na nohy, a cítila, jak její vztek ustupuje a postupně mizí, jak ho střídá slabý záchvěv lítosti.

Během několika vteřin přiběhl majordomus i vrchní komorník.

„Ona... Ona se mě pokusila zabít!“ křičela Agnes a držela se za hlavu.

Evangeline stála nahoře na schodišti a byla nečekaně, až děsivě klidná. Urovnala si zástěru a jemný pramínek vlasů si zastrčila za ucho. Bylo to jako sledovat divadelní hru. Zpozorovala komorníkův pohrdavý úšklebek a Agnesino teatrální vzlykání. Dívala se, jak kolem ní poletuje paní Grimsbyová, piští a křičí.

Bylo jí jasné, že tohle znamená konec v Blenheimské ulici. Konec slabikářů, bílých kříd a břidlicových tabulek, konec Nedova a Beatricina žvatlání o piškotovém dortu, konec jejího malého pokojíku s malým oknem. Konec Cecilova horkého dechu na jejím krku. Tohle se nedá nijak vysvětlit ani odčinit. A možná je to takhle lepší. Na svém osudu se aktivně podílí, není jen pasivní obětí. Teď si svůj konec alespoň zasloužila.

Dva strážnící nasadili ve světle petrolejových lamp v chodbě pro služebnictvo Evangeline pouta na ruce a řetěz na nohy, zatímco strážník s povislým knírem obcházel členy domácnosti s notýskem v ruce. „Byla vždycky příšerně tichá,“ říkala komorná, jako by tu Evangeline už nebyla. Připadalo jí, že každý z nich teď jen příliš afektovaně přehrává roli, která se od něj očekává: personál byl až moc rozhořčený, strážníci až moc sebestřední, Agnes byla pochopitelně blahem bez sebe, když se jí dostávalo takové pozornosti a očividného soucitu nadřízených.

Evangeline na sobě stále ještě měla svou modrou uniformu z česané vlněné příze a bílou zástěru. Nic jiného si s sebou vzít nesměla. Spoutané ruce držela před tělem a nohama v okovech mohla jen šoupat, a tak ji po úzkém zadním schodišti až ke vchodu pro služebnictvo v přízemí museli vést dva strážníci. Do vězeňské drožky ji prakticky nandali.

Byl chladný, deštivý březnový večer. Vůz páchl zatuchlinou a překvapivě po zmoklých ovcích, jeho otevřená okna neměla žádná skla, jen svislé železné mříže. Evangeline seděla na hrubém dřevěném prkně vedle strážníka s povislým knírem a naproti těm dvěma dalším. Oba na ni upřeně hleděli. Nebyla si jistá, jestli na ni civí lascivně, anebo jsou prostě jen zvědaví.

Když kočí připravoval koně, Evangeline se naposledy vyklonila, aby si prohlédla dům. Paní Whitstoneová stála u předního okna a rukou si odhrnovala cíp krajkové záclony. Když se setkala s Evangelininým pohledem, záclonu pustila a ustoupila hlouběji do salonu.

Koně vyrazili vpřed. Evangeline se zapřela o sedadlo, a jak se kočár kymácel a drncal po dlažebních kostkách, marně se snažila zabránit tomu, aby se jí okovy na nohou zařezávaly do kotníků.

Toho dne, kdy poprvé přijela drožkou do St. John‘s Wood, byla také zima a mrholilo. Stála na schodech před smetanově bílým řadovým domem na Blenheimské ulici, jehož číslo 22 bylo vyrobeno z černého kovu a vchodové dveře natřeny lesklou rumělkovou barvou, a zhluboka se nadechla. V koženém kufříku, který svírala v jedné ruce, bylo všechno, co na světě měla: troje mušelínové šaty, noční čepec a dvě spodničky na spaní, různé kousky spodního prádla, žínka a kartáč z koňských žíní a malá sbírka knih. Otcova Bible s jeho ručně vepsanými poznámkami, latinský, řecký a matematický katechismus a ošoupaný výtisk Bouře, jediné hry, kterou kdy viděla. Jednoho léta procházel přes Tunbridge Wells kočovný soubor, který ji sehrál pod širým nebem.

Upravila si klobouk, zazvonila a poslouchala, jak zvonek uvnitř domu trylkuje.

Žádná odezva.

Znovu stiskla zvonek. Napadlo ji, že možná měla přijít jiný den, když vtom se otevřely dveře a objevil se v nich mladý muž. Jeho hnědé oči byly veselé a zvědavé. Přes límec rozepnuté bílé košile mu padaly husté, mírně kudrnaté hnědé vlasy. Neměl na sobě kravatu ani frak. Zjevně to nebyl majordomus.

„Ano?“ zeptal se s nádechem netrpělivosti. „Mohu vám nějak pomoci?“

„No, já... Já jsem...,“ vzpamatovala se a uklonila se. „Promiňte, pane. Nejspíš bych měla přijít později.“

Pozoroval ji jakoby zpovzdálí. „Očekává vás někdo?“

„Myslela jsem, že ano.“

„A kdo?“

„Paní domu, pane. Paní Whitstoneová. Já jsem Evangeline Stokesová, nová vychovatelka.“

„Opravdu. Víte to jistě?“

„P-promiňte?“ zakoktala se.

„Netušil jsem, že vychovatelky vypadají takhle,“ řekl a pompézně pokynul směrem k ní. „To je zatraceně nefér. Ta moje se vám nepodobala ani v nejmenším.“

Evangeline si připadala úplně oněmělá, jako by hrála v divadelní hře a zapomněla svůj text. V roli farářovy dcery stála vždy krok za otcem, zdravila farníky před bohoslužbou i po ní a doprovázela ho na jeho návštěvách nemocných a nemohoucích. Setkávala se s nejrůznějšími lidmi, s košíkáři i koláři, s tesaři i kováři. Ale bohaté lidi, kteří se většinou modlili ve svých vlastních kaplích se sobě podobnými, vídala jen málo. Se záludnými vtípky vyšších vrstev měla pramálo zkušeností a v laškování se nevyznala.

„Jen jsem se chtěl trochu pobavit.“ Mladík se usmál a natáhl ruku. Nejistě ji přijala. „Cecil Whitstone. Nevlastní bratr vašich svěřenců. Troufám si říct, že s nimi budete mít plné ruce práce.“ Otevřel dveře dokořán. „Zastupuji teď Trevora, který nepochybně odjel splnit nějaký rozmar mé nevlastní matky. Pojďte dál, pojďte dál. Jsem sice na odchodu, ale ohlásím vás.“

S kufříkem v ruce vkročila do černobíle vykachlíkované haly a Cecil se vyklonil ze dveří. „Žádná další zavazadla?“

„Jenom tohle.“

„Pane jo! Vy ale cestujete nalehko.“

V tu chvíli se otevřely dveře na druhém konci haly, vyšla z nich tmavovlasá žena, které bylo podle všeho něco přes třicet, a zavazovala si zelený hedvábný čepec. „Ach, Cecile!“ řekla. „A tohle musí být, jak předpokládám, slečna Stokesová?“ Roztržitě se na Evangeline usmála. „Já jsem paní Whitstoneová. Obávám se, že dnes je tu trochu blázinec. Trevor pomáhá Matthewovi zapřáhnout koně, abych mohla vyrazit do města.“

„Všichni tu máme dvojnásob úkolů,“ řekl Cecil Evangeline spiklenecky, jako by byli staří přátelé. „Kromě výuky latiny budete brzy škubat husy a leštit stříbro.“

„Nesmysl,“ odvětila paní Whitstoneová a urovnávala si svůj čepec u velkého pozlaceného zrcadla. „Cecile, oznámíš Agnes, že slečna Stokesová přijela?“ Pak se otočila zpět na Evangeline a řekla: „Agnes vás zavede do vaší ložnice. Večeře pro služebnictvo je v pět hodin. Pokud skončíte hodiny s dětmi včas, budete se stravovat se služebnictvem. Vypadáte trochu neduživě, drahá. Nechcete si před večeří trochu odpočinout?“

Bylo to spíš doporučení než otázka.

Když paní Whitstoneová odešla, Cecil se na Evangeline šibalsky usmál.

„‚Neduživou‘ bych vás tedy zrovna nenazval.“ Postavil se k ní blíž, než jí připadalo vhodné.

Evangeline cítila něco dosud nepoznaného. Srdce jí v hrudi divoce bušilo. „Mohl byste… ehm… dát vědět Agnes, že jsem tady?“

Poklepal si prstem na bradu, jako by o tom uvažoval. Pak řekl: „Moje povinnosti mohou počkat. Provedu vás domem sám. Bude mi potěšením.“

Jak by to všechno mohlo dopadnout jinak, kdyby se Evangeline řídila pokyny paní Whitstoneové, nebo alespoň vlastními instinkty? Cožpak si neuvědomila, že má pod nohama tak nestabilní půdu, že se při sebemenším chybném kroku může propadnout?

Neuvědomila. Usmála se na Cecila a zastrčila si zatoulaný pramen vlasů do drdolu. „To by bylo báječné,“ řekla.

Teď seděla ve studeném průvanu v drožce, spoutaná zápěstí si přetáhla k levému boku a třela si místo pod spodničkou, kam si zastrčila kapesníček s monogramem. Prsty jedné ruky sledovala sotva zřetelné tvary písmen a představovala si, že cítí nit Cecilových iniciál proplétající se rodinným erbem. Lev, had a koruna.

Nic jiného od něj neměla a nikdy mít nebude. Zřejmě kromě dítěte, které v ní rostlo.

Drožka zamířila na západ, směrem k řece. Nikdo v chladném voze nepromluvil. Aniž by si uvědomovala, co dělá, přisunula se Evangeline blíž k hřejivému tělu strážníka vedle sebe. Sklonil hlavu, zkroutil rty a posunul se k oknu, čímž mezeru mezi nimi opět zvětšil.

Evangeline pocítila náhlý šok. Ještě nikdy v životě se od ní žádný muž neodtáhl. Drobné projevy laskavosti a péče, které jí každodenní život nabízel, považovala za samozřejmé. Například když jí řezník dával vybrané kusy masa nebo pro ni pekař schoval poslední bochník chleba.

Pomalu jí to docházelo. Brzy pozná, jaké to je, být vyvrhelem.

Věznice Newgate, Londýn, 1840

Tahle část Londýna se nepodobala žádnému místu, které kdy Evangeline viděla. Uhelným dýmem zhoustlý vzduch čpěl koňským hnojem a rozkládající se zeleninou. Ženy zahalené v potrhaných šálech postávaly pod petrolejovými lampami, muži se mačkali kolem sudů s ohněm, děti, i přes pokročilou noční hodinu, běhaly po ulici, sbíraly odpadky, pokřikovaly na sebe a porovnávaly, co našly. Evangeline přivřela oči a snažila se rozpoznat, co drží v rukou. Opravdu to byly...? Ano. Kosti. O dětech, které si vydělávaly drobné sběrem zvířecích kostí, už slyšela. Kosti se poté spálily na popel a smíchaly s hlínou, z níž se vyráběla keramika, kterou si pak dámy vystavovaly ve vitrínkách vedle porcelánu. Ještě před pár hodinami by jí bylo dětí nejspíš líto. Teď byla úplně otupělá.

„Á, tady to je,“ řekl jeden ze strážníků a pokynul rukou z okna. „Kamenná basa.“

„Kamenná basa?“ Evangeline se naklonila dopředu a natáhla krk.

„Newgate,“ ušklíbl se samolibě. „Tvůj nový domov.“

V laciných oběžnících čítávala příběhy o nebezpečných zločincích zavřených ve věznici Newgate. A teď ji má před očima, přes celý blok dlouhou pevnost dřepící ve stínu katedrály svatého Pavla. Jak se blížili, Evangeline si všimla, že okna do ulice jsou podivně prázdná. Ale teprve když kočí křikl na koně, zatáhl silně za otěže a zastavil před vysokými černými vraty, došlo jí, že ta okna nejsou skutečná, jen namalovaná.

K drožce se teď přihrnul nepočetný hlouček lidí dosud postávající před vchodem. „Lovci neštěstí,“ řekl strážník s povislým knírem. „Tohle představení se nikdy neokouká.“

Tři strážníci vystoupili z vozu a pokřikovali na dav, aby se od nich držel dál. Evangeline se krčila ve stísněném voze, dokud jeden z nich nezačal netrpělivě gestikulovat. „Tak jdeme!“ Dopotácela se na práh dvěří a strážník ji chytil za rameno. Když se došoupala z drožky, zvedl ji jako pytel rýže a vyhodil ven. Tváře jí hořely studem.

Zatímco se snažila postavit na nohy, upínaly se na ni velké dětské oči i nevrlé pohledy dospělých. „To je hanba,“ odplivla si jedna z žen. „Bůh se smiluj nad tvojí duší.“

Strážník strkal Evangeline k železné bráně, kde jejich malou skupinku přivítali dva dozorci. Když se šourala do vrat, s dozorci po boku a strážníky v zádech, zahleděla se na slova napsaná na slunečních hodinách nad klenbou. Venio Sicut Fur. Většina vězňů procházejících touto branou pravděpodobně jejich význam neznala, ale Evangeline ano. Přicházím jako zloděj.

Brána se se zařinčením zavřela. Evangeline zaslechla tlumené zvuky, které zněly jako mňoukání koček v pytli, a rozhlédla se, odkud přicházejí. „To jsou další poběhlice,“ řekl jí strážný. „Za chvíli budeš mezi nima.“

Poběhlice! Zavrávorala.

Přispěchal k nim drobný muž, jemuž se u pasu houpal velký kroužek s klíči jako nějakými přeroslými talismany. „Tudy. Jenom vězeňkyně a dva z vás.“

Evangeline, strážník s povislým knírem a jeden z vězeňských dozorců ho následovali do haly a po několika schodištích nahoru. S nohama v okovech se pohybovala pomalu a dozorce ji neustále šťouchal obuškem do zad. Procházeli spletitým labyrintem chodeb, jen matně osvětlených petrolejovými lucernami zavěšenými na tlustých kamenných zdech.

Žalářník se zastavil před dřevěnými dveřmi se dvěma zámky. Chvíli se přehraboval v klíčích, a když našel ten správný, zasunul ho nejprve do horního a poté do spodního zámku. Dveře se otevřely do malé místnosti. Lampa pověšená vysoko na zdi osvětlovala jen dubový stůl s jednou židlí. Muž přešel na druhou stranu místnosti a tam zaklepal na další, menší dveře.

„Promiňte, paní dozorkyně. Mám novou vezeňkyni.“

Ticho. Pak se ozvalo slabé: „Počkejte chvilku.“

Čekali. Muži se opírali o zeď a povídali si. Evangeline v řetězech stála nejistě uprostřed místnosti. Podpaží měla propocená a kotníky rozdrásané okovy. V žaludku jí kručelo, od rána nic nejedla.

Dveře se po nějaké době otevřely. Žalářník dozorkyni zjevně probudil. Měla hranatý obličej plný vrásek, prošedivělé vlasy stažené do neupraveného drdolu a na sobě oprané černé šaty. „Tak se do toho dáme,“ řekla podrážděně. „Byla vězeňkyně prohledána?“

„Ne, madam,“ řekl strážný.

Pokynula směrem k němu. „Tak začněte.“

Neomaleně přejel rukama po Evangelininých ramenou, dolů po bocích, pod pažemi, dokonce i rychle mezi nohama. Zrůžověla studem. Když kývl na dozorkyni, zamířila ke stolu, zapálila svíčku a posadila se na židli. Otevřela velkou knihu, hustě popsanou drobným písmem, a řekla: „Jméno.“

„Evangel...“

„Vy ne,“ odvětila dozorkyně, aniž by se na Evangeline podívala. „Přišla jste o právo mluvit.“

Dívka se kousla do rtu.

Strážník vytáhl z vnitřní kapsy vesty kousek papíru a nahlédl do něj. „Její jméno je... ehm... Evangeline Stokesová.“

Bachařka namočila brk do kalamáře a naškrábala něco do knihy. „Vdaná?“

„Ne.“

„Věk?“

„No..., vydržte. Bude jí dvaadvacet.“

„Bude, nebo je?“

„Tady se píše, že se narodila v srpnu. Takže... jedenadvacet.“

Bachařka se na něj ostře podívala, brk měla stále nachystaný nad papírem. „Odpovídejte přesně, strážníku, nebo tu budeme celou noc. Její přečin. Co nejstručněji.“

Odkašlal si. „No, madam, není jenom jeden.“

„Začněte tím nejhorším.“

Povzdechl si. „Zaprvé... je obviněná ze zločinu toho nejhoršího ražení.“

„To obvinění.“

„Pokus o vraždu.“

Bachařka se podívala na Evangeline se zdviženým obočím.

„Já jsem ne...,“ začala dívka.

Žena natáhla ruku a vztyčenou dlaní ji zarazila. Pak se sklonila zpět ke knize a něco zapsala. „Koho, strážníku.“

„Komorné, kterou zaměstnává... hmmmm…“ Hledal v poznámkách na papíře. „Jistý Ronald Whitstone, adresa Blenheimská ulice číslo 22, St. John‘s Wood.“

„Jakým způsobem.“

„Slečna Stokesová ji shodila ze schodů.“

Bachařka vzhlédla. „Je oběť... v pořádku?“

„Podle všeho ano. Je otřesená, ale v podstatě... v pořádku, řekl bych.“

Evangeline koutkem oka zahlédla nepatrný pohyb v místě, kde se podlaha stýkala se stěnou. Do škvíry mezi prkny podlahy se nasoukala hubená krysa.

„A dál?“

„V pokoji slečny Stokesové byla nalezena rodinná cennost, která patřila majiteli domu.“

„Jaká cennost?“

„Prsten. Zlatý. S cenným drahokamem. S rubínem.“

„Dostala jsem ho,“ vyhrkla Evangeline.

Dozorkyně odložila brk. „Slečno Stokesová. Už dvakrát jsem vás pokárala.“

„Omlouvám se. Ale...“

„Už nechci slyšet jediné slovo, pokud nebudete přímo oslovena. Je to jasné?“

Evangeline zkroušeně přikývla. Paniku a obavy, které ji udržovaly celý den ve střehu, vystřídala vyčerpávající apatie. Přemýšlela, téměř hypoteticky, jestli by neměla omdlít. Možná ano. Milosrdná tma je určitě lepší než tohle.

„Napadení a krádež,“ řekla bachařka strážníkovi. Ruku stále držela nad stránkou knihy. „To jsou tedy její obvinění?“

„Ano, madam. A také... čeká dítě.“

„Aha.“

„Mimo manželský svazek.“

„Vaši narážku jsem pochopila, strážníku.“ Vzhlédla.

„Takže je obviněna z pokusu o vraždu a krádeže.“

Přikývl.

Povzdechla si. „Dobrá tedy. Můžete jít. Já doprovodím vězeňkyni do cely.“

Jakmile muži odešli, dozorkyně naklonila hlavu k Evangelině. „Předpokládám, že jste dneska měla dlouhý den. Bohužel vám musím říct, že lepší už to nebude.“

Evangeline zaplavil pocit vděčnosti. Ta slova byla to nejlaskavější, čeho se jí za celý den dostalo. Do očí se jí nahrnuly slzy, a přestože se vší silou snažila nerozplakat, rozlily se jí po tvářích. Se spoutanýma rukama si je nemohla setřít. Její přidušené vzlyky byly na několik okamžiků jediným zvukem v místnosti.

„Musím vás vzít dolů,“ řekla nakonec bachařka.

„Nebylo to tak, jak říkal.“ Evangeline se zajíkla. „Já... já jsem ne...“

„Radši šetřete dechem. Můj názor stejně nikoho nezajímá.“

„Ale já hrozně nechci, abyste… abyste si o mně myslela něco špatného.“

Bachařka se suše zasmála. „Ach jo, děvče. Jste v tomhle nová.“

„To jsem. Úplně.“

Žena odložila brk a zavřela knihu.

„Bylo to násilí?“

„Prosím?“ nechápavě se zeptala Evangeline.

„Ten muž se vás zmocnil násilím?“

„Ach tak. Ne. Ne.“

„Takže to byla láska, viďte?“ Dozorkyně si povzdechla a zavrtěla hlavou. „Vybrala jste si tu nejtěžší cestu, jak se naučit, že se na žádného muže nemůžete spolehnout, slečno Stokesová. Ani na žádnou ženu. Čím dřív to pochopíte, tím líp pro vás.“

Přešla místnost a otevřela skříň, z níž vytáhla dva kusy hnědé pytloviny, dřevěnou lžíci a plechový hrnek. Lžíci a hrnek zabalila do látky, balíček svázala provázkem a udělala z něj smyčku, kterou pověsila Evangeline na spoutané ruce. Pak vzala ze stolu svícen a ze zásuvky svazek klíčů a pokynula jí, aby ji následovala. „Nate,“ řekla, když byly na chodbě, „vezměte si to,“ a podala jí hořící svíčku. Evangeline ji neobratně držela a roztaveným voskem si polévala prsty, zatímco dozorkyně zamykala zámky. Svíčka byla silně cítit lojem. Skopové sádlo, masité, mastné. Takové svíčky znala z návštěv chudých farníků, když doprovázela svého otce.

Prošly chodbou podél syčících svítilen a sestoupily po schodech. U hlavního vchodu zahnula dozorkyně doleva na otevřené nádvoří. Evangeline ji následovala tmou po vlhkých dlažebních kostkách, snažila se neuklouznout a poslouchala, jak kolem ní sténaly odsouzené. Chtěla si zvednout sukně, ale v poutech to nešlo. Mokrá látka sukní jí pleskala po holých kotnících. Svíčka osvětlovala jen pár desítek centimetrů před nimi, chodbu za jejich zády pohltila tma. Jak se blížily k druhé straně nádvoří, sténání sílilo.

„Tak pojďte se mnou,“ řekla dozorkyně.

„Seš fajnová dámička, co?“ řekla jedna žena afektovaným hlasem.