Enola Holmesová – Případ záhadného psaní
Author: Nancy Springerová
Date: 2024-04-08T07:18:19+00:00
Description: Zatímco Enola pátrá po zmizelé lady Blanchefleur del Campo, její bratr Sherlock pátrá po ní. A tentokrát ji vážně potřebuje najít. Do rukou se mu totiž dostal podivuhodný balíček se vzkazem od jejich dávno ztracené matky, který dokáže rozluštit pouze Enola. Sourozenci Holmesovi budou muset kvůli pátrání spojit síly a vydat se do páchnoucích tunelů londýnského podsvětí. Zjistí, co se stalo jejich matce? Co lady Blanchefleur? A jakou roli hraje ve vyšetřování Mycroft, který má budoucnost Enoly ve svých rukou?

Enola Holmesová

Případ záhadného psaní

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz
www.albatrosmedia.cz

Nancy Springerová

Enola Holmesová – Případ záhadného psaní – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2024

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována
bez písemného souhlasu majitelů práv.

Copyright © Nancy Springer, 2010

Translation © Vendula Davidová, 2024

Cover images © Roma Borman; sutlafk; Martin Bergsma; Eric Isselee; Lisla; Valery Sidelnykov; Firma V; KathySG; Larissa Kulik; white snow; Snezhana_G / Shutterstock.com

E-book konverze © Grafické a DTP studio Albatros Media, 2024

ISBN tištěné verze 978-80-253-6737-7

ISBN e-knihy 978-80-253-6745-2 (1. zveřejnění, 2024) (ePDF)

ISBN e-knihy 978-80-253-6754-4 (1. zveřejnění, 2024) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-253-6755-1 (1. zveřejnění, 2024) (mobi)

Mé matce

ČERVENEC, 1889

„Pane Sherlocku, já sem tak ráda, že vás vidim, vopravdu, a tak vděčná…“ Paní Laneová, věrná služebná rodiny Holmesových, která zná slavného detektiva od dob, kdy byl ještě malým klukem v moc krátkých kalhotách, nedokáže ovládat rozechvění v hlase ani slzy ve svých stárnoucích očích. „… tak vděčná, že ste přijel…“

„Nesmysl.“ Sherlock Holmes se jako vždy ostýchá projevit jakékoli pocity a raději zkoumá dřevěné detaily panství Ferndell Hall. „Vítám každou příležitost navštívit domov mých předků.“ Má na sobě letní oděv vhodný na venkov – lněný béžový oblek, světle hnědé kozinkové boty a rukavice a loveckou čepici. Na stolek v salónku odloží rukavice, čepici a vycházkovou hůl a bez otálení přejde k tématu. „Telegram od pana Lanea zněl dost záhadně. Prosím, řekněte mi, co je tak zvláštního na tom balíčku, který se zdráháte otevřít?“

Než paní Laneová stihne odpovědět, do salónku se přižene její manžel, bělovlasý komorník Lane. Výrazně méně důstojně, než bývá jeho zvykem, vyhrkne: „Pane Sherlocku! To je od vás tak milé!“ Pak následují ty stejné tlachy. „… takové potěšení pro můj starý zrak… od vás tak pozorné… velmi pěkný den; mohl bych vám nabídnout posezení venku, pane?“

A tak je Sherlock přívětivě usazen na stinnou verandu, kde větřík zmírňuje parno, a paní Laneová mu nabízí limonádu a zákusky. Pak se detektiv vrátí k věci.

„Lane,“ zeptá se váženého komorníka, „co přesně vás s paní Laneovou znepokojuje na tom balíčku, který jste nedávno obdrželi?“

Lane, který už je za ty roky vyškolený řešit myriády nesrovnalostí v domě, odpoví metodicky. „Především to, pane Sherlocku, že přišel uprostřed noci a my nevíme, kdo ho tu nechal.“

Slavný detektiv poprvé vypadá o něco méně znuděně. Ve své proutěné židli se nakloní dopředu a otáže se: „Nechal kde?“

„U kuchyňských dveří. Až do rána bychom si ho nevšimli nebýt Reginalda.“

Chundelatá kolie, která dosud ležela bez hnutí opodál, zvedne hlavu, když uslyší své jméno.

„Už ho necháváme spát uvnitř,“ vysvětlí paní Laneová, zatímco svými oblými křivkami vyplní prostor na druhé proutěné židli, „přibývaj mu roky, tak jako nám.“

Reginald znovu položí hlavu na zem a svým huňatým ocasem buší o dřevěnou podlahu verandy.

„Předpokládám, že zaštěkal?“ Sherlock Holmes ztrácí trpělivost.

„Tak tak, štěkal jako tygr, to se musí nechat!“ přikyvuje paní Laneová důrazně. „Ale i tak si myslim, že bychom ho neslyšeli, kdybych nespala v knihovně na rozkládací pohovce. Omlouvám se, pane Sherlocku, ale schody už mi nedělaj dobře na kolena.“

„Já jsem ale spal v pokoji pro služebnictvo,“ prohlásí Lane důležitě, „a nic jsem nezaznamenal až do chvíle, než mě paní Laneová přivolala zvonkem.“

„Skákal po kuchyni a štěkal jako lev!“ Paní Laneová podle všeho stále mluví o psovi. Její energické vyprávění výrazně kontrastuje s opatrnou výpovědí jejího manžela, obzvlášť vzhledem ke skutečnosti, že tygr ani lev neštěkají. „Bála jsem se cokoli udělat, dokud nepřišel dolů pan Lane.“

Sherlock Holmes se opře o židli a jeho orlí rysy vyjadřují obvyklý výraz zklamání nad pošetilostí lidského pokolení. „Takže, když jste nakonec začali pátrat, našli jste balíček, ale žádné známky po té tajemné osobě či osobách, které ho tam zanechaly v… v kolik to bylo hodin?“

Lane odpoví: „Ve tři dvacet ve čtvrtek ráno, nebo nějak tak, pane Sherlocku. Šel jsem se podívat ven, ale byla moc velká tma a zamračeno, takže jsem nic neviděl.“

„Samozřejmě. Pak jste ten balíček přinesli dovnitř, ale neotevřeli ho. Proč?“

„To bychom si nedovolili, pane Sherlocku. Ta zásilka je v mnoha ohledech zvláštní a je těžké to vysvětlit.“

Zdá se, že se na to Lane i přesto chystá, ale Sherlock Holmes zvedne autoritativně ruku, aby ho zastavil. „Nechám se řídit svým vlastním úsudkem. Prosím, buďte tak hodný a doneste mi to záhadné psaní.“

Není to ani tak balíček, jako spíš velká obálka vyrobená z hnědého papíru slepeného k sobě. Je tak lehká, že se zdá být prázdná. Nápisy na ní ale upoutají pozornost i samotného Sherlocka Holmese. Obálka je celá pokrytá hrubě naskicovanými černými ornamenty. Všechny čtyři strany lemují tlusté čáry, které přechází do různých přesmyček, spirál a klikyháků. Šikmo přes rohy jsou nakreslené tučně obtažené kulaté a mandlovité tvary, které připomínají zírající oči.

„Běhá mi z toho mráz po zádech, to můžu říct,“ prohlásí paní Laneová při pohledu na obálku a pak se pokřižuje.

„To bude s největší pravděpodobností účel. Ale kdo…“ Sherlock Holmes nedokončí otázku a prohlíží si ostatní kresby na obálce. Každý kousek pokrývají náčrty ptáků, hadů, šípů, astrologických znamení, půlměsíců a paprsků. Vypadá to, jako by se někdo bál nechat místo pro něco dalšího, až na velký kruh umístěný uprostřed. Tento prostor vypadá na první pohled prázdný, protože je zlověstně ohraničený řadou protínajících se čar. Ale Sherlock Holmes vytáhne lupu a zkoumá obálku kousek po kousku. S intenzitou, i pro něj nezvyklou, se zaměří na středovou kresbu.

Po chvíli lupu odloží, zjevně nevědomky přímo na podnos se zákusky, a s obálkou na klíně se zadívá na dubové lesy Ferndellu.

Pan a paní Laneovi si beze slov vymění pohledy. V tichu je slyšet jen chrápaní kolie Reginalda.

Sherlock Holmes zamrká, podívá se na spícího psa a pak se otočí na komorníka a jeho ženu. „Všimli jste si těch kreseb tužkou?“ zeptá se.

Lane odpoví nezvykle formálně, skoro až opatrně: „Ano, pane, všimli.“

„Já je teda svýma starýma vočima vůbec neviděla,“ pronese paní Laneová, jako kdyby se přiznávala k nějakému hříchu, „dokud mi je pan Lane v ranním světle neukázal. Na tom hnědým papíru jdou sotva zaznamenat.“

„Předpokládám, že bylo jednodušší je rozpoznat předtím, než je někdo pokreslil těmito uhlovými vzory.“

„Uhlovými?“ vykřiknou oba Laneovi naráz.

„Nepochybně. Při bližším prozkoumání můžete vidět zrnitost a šmouhy. Uhel téměř zastínil kresbu, kterou zcela jistě někdo vytvořil jako první. Co si o ní myslíte?“

Manželé se na sebe nervózně podívají, a potom Lane odpoví: „Velmi pěkná a drobná kresba květiny…“

„Chryzantémy,“ přeruší ho Sherlock poněkud příkře.

„… uprostřed věnce z rostlin.“

„Břečťanu,“ podotkne Sherlock ještě odměřeněji. „Nepoznává náhodou někdo z vás styl toho umělce?“

Ticho.

Laneovi vypadají nešťastně.

„No,“ promluví paní Laneová nakonec, „připomíná mi to…“ Ale zdá se, že není schopná dokončit větu.

„Nepřísluší nám se k tomu vyjadřovat, pane Sherlocku,“ omlouvá se Lane.

„Ale no tak.“ Sherlockův tón prozrazuje jeho rychle se měnící náladu. „Oba víte stejně dobře jako já, že ty obrázky nakreslila moje matka.“

Mluví o lady Eudorii Vernet Holmesové, která je více než rok nezvěstná, ačkoli se nepředpokládá, že by šlo o násilný trestný čin. Je pravděpodobnější, že tato postarší výstřední dáma jednoduše utekla.

A krátce po ní učinila to samé i její dcera, Sherlockova mnohem mladší sestra, Enola Eudorie Hadassah Holmesová, které bylo v té době čtrnáct let.

Následuje dlouhá pauza, než se paní Laneová nesměle zeptá: „Pane Sherlocku, víte něco o lady Holmesové nebo slečně Enole?“

„Ach.“ Jestli slavný detektiv cítí zvláštní směsici emocí, když slyší sestřino jméno, rozhodně je nedává na své jestřábí tváři znát. „Ano, několikrát jsem Enolu potkal v Londýně, ačkoli nikdy k mému uspokojení.“

„Ale daří se jí dobře?“

„Až příliš dobře. Nejdříve to vypadalo, že je spolčená s matkou, se kterou komunikovala přes zašifrované vzkazy v osobní rubrice Pall Mall Gazette.“

Paní Laneová se podívá na manžela, který si odkašle, než se odhodlá zeptat: „Vy jste tu šifru rozluštil?“

„Bylo jich několik. Samozřejmě, že ano. Až na jednu, která mi nedává smysl.“ S tímto přiznáním zpřísní detektivův tón hlasu. „Mohu však jednoznačně prohlásit, že matčino krycí jméno je Chryzantéma a sestřino Břečťan.“ Prstem ukazuje na nepatrné kresby na obálce, kterou má stále položenou na klíně.

Manželé Laneovi zalapají po dechu tak hlasitě, že vzbudí Reginalda. Ten se zvedne na své bílé tlapy, nastraží uši, zavětří a zbystří pohled.

„Reginalde.“ Sherlock se obrátí na psa se stejnou vážností, jako kdyby chtěl vysvětlit případ Watsonovi. „Lady Holmesová se neozvala celé měsíce. Proč teď a tímto způsobem?“ Úzkými prsty zabubnuje na hnědý papír obálky. „A co je uvnitř?“

Lane se nabídne: „Mám dojít pro dopisní nůž, pane?“

„Ne. Nemohu to otevřít.“ Džentlmen by si nedovolil číst cizí poštu. „Obálka je určena Enole.“ Sherlock Holmes zastrčí svou lupu do kapsy, zvedne se a bystře se podívá, podobně jako pes po jeho boku. Jako lovec na stopě. „Vezmu ji do Londýna a doručím přímo jí.“

Pan a paní Laneovi se také zvednou a zírají na něj. Komorník vyjádří své pochybnosti. „Ale pane Sherlocku, víte, jak ji najít?“

„Ano.“ Oči se mu zablesknou a detektiv se téměř usměje. „Ano, myslím, že vím.“

KAPITOLA PRVNÍ

Toho osudného rána jsem mířila do své kanceláře (tím mám na mysli kancelář doktora Leslieho T. Ragostina, vědeckého investigátora, mého fiktivního zaměstnavatele) oblečená do perfektně padnoucích šatů princesového střihu z hedvábné látky světle zelené barvy, s širokým límcem z tenké organzy a kloboukem, který mi ladil k šatům. Červenohnědé vlasy (paruka) jsem měla slušivě vyčesané a na správném prstě nasazený snubní prsten.

„Dobré ráno, paní Jacobsonová!“ zakřičel chlapec v uniformě, když mi otevíral dveře.

„Dobré ráno, Joddy!“ usmála jsem se, nebo jsem spíš zářila radostí, protože to ten prostý kluk po měsíci konečně pochopil. Byl to dost velký rozdíl oproti prvnímu ránu, kdy jsem přišla do práce v na míru šitých šatech (ze švestkového mušelínu a s háčkovanými ozdobnými nášivkami) a s prstenem na ruce.

„Od teď se na mě budete obracet jako na paní Jacobsonovu,“ vysvětlila jsem poměrně příkře shromážděnému personálu „doktora Ragostina“: hospodyni paní Fitzsimmonsové, kuchařce paní Baileyové a Joddymu. „Paní John Jacobsonovou.“ Natáhla jsem levou ruku, aby viděli můj snubní prsten, který jsem noc předtím získala v zastavárně.

„Páni!“ vykřikl Joddy a vypoulil oči zpod směšného klobouku své uniformy poslíčka. „To je zlato, že jo? Pravý zlato?“

„Ehm, blahopřejeme,“ prohlásila paní Fitzsimmonsová. „Omluvte naše překvapení. Jsme docela zaskočení.“

Ani z poloviny ne tak jako jsem byla překvapená já, ačkoli jsem samozřejmě nemohla vysvětlit, že jsem musela opustit East End a nechat za sebou všechno konfekční oblečení Ivy Meshlové i její vulgární blond příčesky a levné cetky. Věděla jsem, že si budu muset změnit identitu, protože můj bratr Sherlock se toho během případu lorda Whimbrela a tajemné krinolíny dozvěděl až příliš mnoho.

„Nedala jste najevo žádné z obvyklých, ehm, příznaků,“ dodala paní Fitzsimmonsová.

„Ale houby,“ vybuchla mnohem otevřenější paní Baileyová. „Tady tenhle pan Jacobson, ten žije na jedný hromadě s doktorem Ragostinem, že jo?“

Poslíček s hospodyní zalapali po dechu. To bylo poprvé, co se někdo z nich odvážil říct mi něco takového do tváře. Byla to narážka na labyrint výmyslů a milosrdných lží, na kterých byla postavena moje kariéra. Měla jsem ji samozřejmě rázně umlčet, ale pobavila mě. Byla celá nafouknutá jako ježek, až tak, že jsem vyprskla smíchy.

Všichni tři na mě zírali. „Skutečně odvážně řečeno, paní Baileyová,“ odvětila jsem a pořád se smála, i když už jsem střízlivěla. „Teď mi povězte, dostáváte tady dobře zaplaceno? Zachází se tu s vámi dobře? Je to pro vás dobré místo?“ Zeptala jsem se každého z nich pohledem a obočí jsem přitom měla zvednuté.

Všichni tři horoucně přikývli a možná u toho mysleli na velmi štědré bonusy, které jsem jim dala o Vánocích.

„V tom případě tedy,“ zeptala jsem se a tentokrát se zahleděla na paní Baileyovou, „jak že se jmenuji?“

Bezpochyby byla později vděčná, že ji ten její výlev nestál místo, a spiklenecky odpověděla: „Paní John Jacobsonová.“ Běžné jméno, aby můj fiktivní manžel nemusel být ten samý John Jacobson, kterého zná každý, koho potkám, ale nějaký jiný.

Dokonce se mi uklonila. „Ano, madam, paní Jacobsonová.“

„Správně. Paní Fitzsimmonsová?“

„Moje nejvřelejší gratulace, paní Jacobsonová.“

„Děkuji.“ Nejen, že jsem změnila vzhled, ale dovolila jsem si přiznat i trochu aristokratičtější přízvuk. „Joddy?“

„Ehm, přesně jak říkáte, lady.“

Povzdechla jsem si. Cožpak si to ten omezenec nikdy nezapamatuje? „Nesmíš mi říkat lady! Jak se jmenuji?“

„Hm, paní Jacobsová?“

„Jacobsonová.“

„Ano, lady. Paní Jacobsonová.“

„Velmi dobře. Abych nezapomněla, už nejsem sekretářka doktora Ragostina. Jsem teď nově jeho asistentka.“

„Jistě, paní Jacobsonová,“ souhlasili všichni s mým povýšením.

„Nebude v tom vlastně žádný rozdíl,“ přiznala jsem. „Jen plňte své povinnosti jako předtím.“

Bez dalšího zdržování se rozutekli na svá místa. Věděla jsem, že budou klevetit s ostatními služebnými ze sousedství. Naštěstí jsme tu byli daleko od Sherlocka i Mycrofta, a ještě lepší bylo, že ani jeden z nich neměl služebnictvo. Přesto jsem vzdychla v obavě, že by se k nim mohl dostat nějaký drb a upoutat jejich nechtěnou pozornost.

Jak se ale červen přehoupl v červenec, moje obavy slábly. Jediné, co stálo za zmínku, bylo, že jsem se ve svém novém ubytování řádně stravovala a obličej i další části těla jsem teď měla zaoblenější, takže už nebylo zapotřebí tolika výplní. Pronajala jsem si drahý pokoj v Profesionálním ženském klubu, kterého jsem byla členkou a kam za žádných okolností neměli povoleno vstupovat muži. Cítila jsem se tam v bezpečí. Tyto okolnosti a změna mé vizáže mě uchlácholily do stavu, ze kterého jsem brzy spadla přímo na své domýšlivé pozadí.

Nestalo se tak ale dříve, než se přihodila jedna zajímavě se propojující událost.

KAPITOLA DRUHÁ

Toho již zmíněného osudného dne, kdy jsem na sobě měla světle zelené šaty, zazvonil zvonek v kanceláři doktora Ragostina, sotva jsem dorazila. A zvonil a zvonil, jako požární alarm. „Pomoc! Pro lásku boží, pomozte mi někdo!“ křičel mužský hlas aristokratickým, melodramatickým, až skoro operním tónem. Ani trochu se nepodobal obvyklé britské zdrženlivosti. „Rychle!“ Nepoznávala jsem náhodou v jeho hlubokém hlase cizí přízvuk?

„Proboha, Joddy,“ nařídila jsem tomu zmatenému klukovi od svého pracovního stolu, „běž otevřít dveře.“

Jakmile to udělal, mohla jsem si toho hulákajícího muže prohlédnout. Zrudlý a pokřivený obličej měl směšně vmáčknutý mezi lesklým cylindrem a naškrobeným límcem, hedvábnou kravatou a vycházkovým kabátem. Vpochodoval do mé kanceláře směrem ke mně a bylo vidět, že se snaží dát svůj zjev do pořádku, když jsem si stoupla, abych ho pozdravila. Docela pohledný mladý lord. Takovým divokým způsobem, připomínajícím Heathcliffa z románu Brontëové. „Je tu doktor Ragostin?“ dožadoval se jako někdo, kdo zrovna přišel o rozum, ale ne o dobré vychování, protože si odložil klobouk. Ukázal tím své vlasy, které byly černé jako havraní peří.

„Bohužel ne. Ani se neočekává, že by byl v brzké době zpět.“ Moje hedvábné organzové šaty hodné dámy prozrazovaly, že nejsem jen obyčejná pomocná síla, a proto jsem zůstávala v klidu. „Možná bych vám mohla jako osobní asistentka doktora Ragostina nějak pomoci já? Prosím, posaďte se.“

Klesl do židle, jako kdyby byl úplně vyčerpaný. Skoro jako zázrakem, vzhledem k jeho obvyklé neschopnosti, se objevil Joddy s karafou vychlazené vody a skleničkami. Jednu jsem naplnila a muž studený nápoj ochotně přijal. Jistě se potřeboval uklidnit a svlažit vykřičené hrdlo. Já jsem se mezitím posadila zpátky ke stolu.

„Vaše jméno, prosím,“ požádala jsem ho s papírem a tužkou připravenými v ruce. Jeho obočí připomínající černá havraní křídla se zamračilo.

„Moje žena, která je zároveň třetí dcerou hraběte Chipley-on-Wye, nevysvětlitelně zmizela, a to za velmi záhadných okolností. Policie je tlupa nekňubů a já už nemám čas na nesmysly. Chtěl bych mluvit přímo s doktorem Ragostinem.“

„Samozřejmě. Nicméně v naléhavých případech jsem plně oprávněná k tomu vzít si na starosti úvodní jednání. Takže teď si, prosím, musím zaznamenat fakta. Vaše jméno?“

Vzpřímil se na židli jako vlajkový stožár. „Vévoda Luis Orlando del Campo, katalánské královské krve.“

„Moje vévodkyně,“ přerušil mě ještě důležitěji, „je vznešená lady Blanchefleur. Svět ji zná pro její křehkou krásu, je jemným kvítkem zabaleným do útlého ženství.“

„Kdy se tato strašná událost přihodila?“

„Včera okolo druhé odpoledne.“

„Na Dorsett Square…“

„Mohla vyjít jiným východem?“

Table of Contents

ČERVENEC, 1889

KAPITOLA PRVNÍ

KAPITOLA DRUHÁ