Anna Svídnická – Nečekaná láska Karla IV.

Hana Whitton

Anna Svídnická – Nečekaná láska Karla IV.

Ikar

Hana Whitton

ANNA SVÍDNICKÁ – KRÁSNÁ ANNA –

NEČEKANÁ LÁSKA KARLA IV.

Copyright © Hana Whitton, 2011, 2024

All rights reserved

ISBN 978-80-249-5465-3

Obsah

- I.

- II.

- III.

- IV.

- V.

- VI.

- VII.

- VIII.

- IX.

- X.

I.

ZÁSNUBY KRALEVICE VÁCLAVA

Právem se o ní říká, že se z ní stala nejkrásnější žena Evropy! Uherská princezna Katarina blýskla závistivým pohledem po své sestřence Anně Svídnické, která se bez valného zájmu probírala klenoty ve šperkovnici.

Anna byla sice mladičká, ale dvanácté narozeniny, které pro urozené dívky představovaly hranici dospělosti, už před nějakým časem překročila. A krásná doopravdy byla. Ve tváři, jež měla svůdný srdcovitý tvar, jí zářily velké modré oči s dlouhými, hebkými řasami. Zdědila plavý půvab polských Piastoven, neboť z piastovského rodu pocházel její otec Jindřich II. Svídnický. V žilách jí však tepala vášnivá uherská krev po matce Katrin, sestře uherského krále Ludvíka I. Velikého.

Král Ludvík, pro Annu strýček Lajos, byl sice Katarininým tatínkem, ale stačil jediný pohled Anniných podmanivých očí, v nichž podle nálady zahrála buď čtveračivá, nebo hněvivá jiskra, a už tančil, jak mu hezoučká a okouzlující neteř pískala. A Katarina, které se něco podobného nikdy nepodařilo, se tím pádem ocitala na vedlejší koleji. S tím se rozhodně nehodlala smířit.

„Anna je přece tvoje sestřenice, Katarino!“ okřikl Ludvík jednou zostra dceru, neboť mu neunikly téměř nepřátelské pohledy, jimiž si Annu měřila.

„To ano, ale já jsem tvoje dcera!“ dupla si Katarina drobnou nožkou v hedvábném střevíčku. I v jejích žilách kolovala vášnivá uherská krev, jejíž plamen někdy nedokázala ovládnout.

Jen nerada si to připouštěla, ale sestřenku Annu nechovala zrovna v lásce.

Žárlila na ni, proč si to nepřiznat! Sice to bylo nehodné křesťanské princezny, ale bylo tomu tak.

V Anně viděla vetřelkyni.

„Sirotek ubohý!“ litovali Annu dvořané, když se před lety jednoho krásného dne objevila u uherského královského dvora v Budíně, kam ji po otcově náhlé smrti poslali na vychování. „Otce ztratila v tak útlém věku!“

A poté, co tento svět opustila také Annina matka Katrin, chvalozpěvy na Annu už vůbec nebraly konce: „Anna jako by z oka vypadla své matce Katrin, sestře našeho krále Ludvíka. Jen vlasy má na rozdíl od ní plavé! Ale hezoučká je stejně jako ona!“

Katarina opět upřela na Annu pozorný pohled.

Tohle pravda nebyla! Anna sice mohla mít některé z rysů matčiny jemné tváře, ale zdědila především oslnivou krásu a podmanivé kouzlo polských Piastoven.

Osudové ženy z tohoto vznešeného královského rodu byly svým výjimečným půvabem proslulé – okouzlily kdekoho, popletly hlavu každému muži! Jednou z nich byla proslulá Rejčka, která se dokonce dvakrát stala královnou a s níž sváděla boj o moc česká královna a matka Karla IV. Eliška Přemyslovna.

Před takovými se člověk musí mít na pozoru!

Katarina nebyla jistě jediná, kdo si kladl otázku, v čem vlastně spočívá ono věhlasné kouzlo svůdných Piastoven. Jistě ne pouze ve výjimečné kráse, ale také v příjemných způsobech, v dokonalém vystupování a v neposlední řadě v kultivovanosti a vzdělanosti.

Byly nejen krásné, ale rovněž chytré, což byla nebezpečná kombinace.

Jako by vycítila Katarinin upřený pohled, vzhlédla Anna nyní od šperkovnice, jejímž obsahem se nepřestávala bezmyšlenkovitě probírat. Mezi dlouhými štíhlými prsty se jí prosmýkl široký zlatý náhrdelník s velkým rubínem, ozdobeným drobnými perličkami. Sklouzl zpátky do schrány, jež měla podobu miniaturní vznosné katedrály, a jako pružný hádek se stočil na měkké purpurové podušce vedle čelenky poseté rubíny a perličkami.

„Rubín má barvu srdce,“ pronesla znalecky Katarina. „Vhodný dar ti poslal český král a jistě i budoucí římský císař Karel IV. u příležitosti zásnub s jeho synkem Václavem!“ Nedokázala se přitom ubránit úsměšku, který jí při těch slovech zvlnil plné rty.

„I když… perly znamenají slzy! Škoda, že je ten tvůj ženich ještě nemluvně!“

Anna sebou trhla, jako by se náhle probudila ze sna, a přestala se probírat šperkovnicí.

„Ach, prosím tě!“ mávla rozladěně rukou, na níž se ve světle svící zatřpytil zlatý náramek s rubíny, rovněž jeden ze zásnubních darů. „Jako bys nevěděla, že nejde vlastně o opravdové zásnuby, ale o pouhé zaslíbení! Jinak to ani nejde! Václav je skutečně ještě nemluvně! Nač potom mluvit o symbolice darovaného šperku! To je v tomto případě úplně zbytečné!“ usadila sestřenici. Co ta ví o diplomatických sňatcích! Sama je ještě dítě!

Anna přejela nenápadným postranním pohledem Katarininu vytáhlou postavu, postrádající byť jedinou svůdně oblou křivku. Takové vyžle hubené to je a mluví z něj jen pouhopouhá závist! I když tvářičku má hezkou, to se musí nechat, připustila v duchu neochotně Anna. Zračí se v ní příslib budoucí krásy, kterou zdědila po své matce Alžbětě Bosenské.

Ach ano, závidí mi výhodnou partii, ta moje milující královská sestřenka Katarina, nic jiného! Český kralevic Václav možná skutečně byl jen sotva roční miminko, ale jako jediný syn českého a římského krále Karla IV. byl jeho dědicem a následníkem.

Katarině však přesto přišly námluvy Václava s Annou Svídnickou poněkud nevkusné, zejména vzalo-li se v úvahu, že byla Anna o dobrých jedenáct let starší než její snoubenec.

Rozhodla se nyní, že sestřence tuto situaci neusnadní. „To je sice pravda, ale i podobný svazek zaslíbení je v našich kruzích stejně závazný jako zasnoubení a s jistotou znamená v budoucnu sňatek,“ upozornila Annu důrazně.

Anna s hranou lhostejností pokrčila rameny. Uměla se dokonale ovládat, věděla, jak skrývat své pocity. Rychle se tomu naučila u královského dvora, kde jí vštípili pravidla vybraného chování a zásady dvorské etikety – podle nich nedá pravá dáma nikdy najevo, že se pronesená slova trefila do černého. Protivníka vždy vyvede z míry nejvíc, přejde-li je vznešenou nevšímavostí či chladným mlčením.

Nakonec jí to však nedalo. „A co na tom?“ podotkla po chvíli. „Nezapomínej, že tak získám vysoce postaveného a vlivného tchána! Jeho Veličenstvo Karel IV. je přece římský král a vbrzku se jistě stane i římským císařem! Každý to tvrdí!“

„Vidělas ho už? Myslím Jeho Veličenstvo Karla IV.?“ Katarina nechala intrik. Tohle ji doopravdy zajímalo.

„Ne,“ připustila Anna neochotně. Nepřestávalo ji mrzet, že ji Karel IV. nepřišel v zastoupení syna o souhlas k zásnubám požádat osobně, jakkoli formální akt to byl. S těmi převratnými novinkami ji seznámil až strýc Ludvík. To on jí předal nákladný zásnubní dar, šperkovnici s klenoty ozdobenými rubíny a perličkami, jimiž se právě probírala.

Neodvážila se odmítnout tak nedůstojně sdělený návrh, neodvážila se vzdorovat. Vždyť co mohla dělat? Byla sirotek, z milosti trpěný u dvora svého královského strýce, i když obdržela významné dědictví – svídnické knížectví.

Mohla být ráda, že se na ni usmálo štěstí v podobě ženicha tak urozeného. A že mu byl sotva rok? Co na tom sejde! „Vše potřebné prý bylo projednáno přímo s Jeho Veličenstvem Ludvíkem.“

„Dalo se celkem čekat, že Jeho Veličenstvo Karel IV. a můj otec proberou vše nejprve spolu,“ prohlásila rozšafně Katarina. „A podle mě je to pochopitelné. Mají k sobě blízko. Je ti jistě známo, že první manželkou mého otce byla Karlova dcera Markéta Lucemburská.“

Annu ta slova zaujala. Se zvědavostí v očích se obrátila ke své společnici. O Lajosových složitých příbuzenských vztazích jí sice něco známo bylo, nepřemýšlela o nich nicméně přespříliš. Tedy až do této chvíle ne.

„Víš něco víc o té Markétě? Povídej!“ naléhala s probuzeným zájmem na Katarinu. Bude dobré dozvědět se něco víc o rodině budoucího tchána. Předchozí žárlivé hašteření bylo zapomenuto, zůstala jen dychtivá zvědavost.

„Jak bych nevěděla!“ usmála se Katarina důležitě. Zájem starší Anny jí zalichotil. „Markéta Lucemburská byla starší dcera Karla IV. a jeho první manželky Blanky z Valois. Blanka prý byla jeho velká láska. Markétu záhy provdali za mého otce, uherského krále.“ Katarina se odmlčela a až po chvíli dodala: „Říká se, že byla moc hezká. Tedy ta princezna Markéta.“

Otec se do ní podle všeho bezhlavě zamiloval, pokračovala v duchu v úvahách. Alespoň mu to často a ráda v hádkách dodnes předhazovala Katarinina matka Alžběta Bosenská, která se stala jeho druhou chotí.

Proč se ale Anně s podobnými věcmi svěřovat? Nechá si je pro sebe. Špinavé prádlo se přece má prát doma!

„Ovšem Markéta a můj otec se ze svého manželského štěstí dlouho netěšili,“ pokračovala proto raději. „Markéta zemřela sotva čtrnáctiletá.“

A kdo ví, zda se o nějakém manželském štěstí dá vůbec mluvit, snažila se Katarina jako vždy zlehčit láskyplný vztah svého otce a půvabné Markéty. I to si však nechala pro sebe. Kdo ví, zda spolu ti dva vůbec žili jako muž a žena. Kdo ví, zda nezůstalo u romantické lásky, která teprve čekala na naplnění.

„Otec pak zůstal dlouho sám,“ pokračovala namísto toho, „a jeho královský tchán Karel mu býval v těžkých chvílích plných smutku vždy oporou. Stali se z nich dobří přátelé. Otec se znovu oženil až po letech. Jeho druhou chotí se stala Alžběta Bosenská, má matka. Ta mu porodila děti.“

Jenže samé dcery, přiznala si Katarina neochotně. Marii, ta ale záhy zemřela. A pak ji, Katarinu. Ale kdo ví, syn a dědic svatoštěpánské koruny uherského panovníka může ještě přijít!

„Ty ses s Jeho Veličenstvem Karlem IV. už setkala?“ zeptala se zvědavě Anna.

„Ano, ale vždy jen krátce,“ odpověděla s jistým zdráháním Katarina a rychle uhnula očima, aby z nich Anna nevyčetla její tajemství.

S králem Karlem IV. se setkala již několikrát. Od první chvíle se jí líbil, i když v té době svým pocitům zcela nerozuměla, vždyť tehdy byla dosud dítě. Imponoval jí královským majestátem. Nyní, když ji od dospělosti dělil pouhý krůček, pochopila, že v ní probudil něco víc než obdiv.

Okouzlil ji.

Učaroval jí nejen oním vznešeným majestátem – přitahoval ji jako muž. Zaskočilo ji to, neboť něco podobného prožívala poprvé.

„Domníváš se, že král Karel svou druhou manželku doopravdy miluje?“ pokračovala Anna ve vyptávání. „Je to vůbec možné… myslím po Blance z Valois? Ten druhý sňatek s Annou Falckou byl prý navíc diplomaticky dojednaný.“

Skutečně ji to zajímalo. Často si kladla otázku, zda je v životě vůbec možné prožít hluboký milostný vztah dvakrát, zda člověk nepotká opravdovou lásku pouze jednou jedinkrát, aby ho pak zasáhla a poznamenala navždy.

Katarina zná krále Karla pravděpodobně lépe, i když spíš z otcova vyprávění. Bylo by dobré dozvědět se o něm víc, když jsou nyní vlastně spřízněni.

„Všichni tvrdí, že svou druhou manželku upřímně miluje, ale já tomu nevěřím! Annu Falckou si přece vzal z čistě politických důvodů! Jen proto, aby její otec podpořil jeho kandidaturu na římského krále, a také kvůli Falci! Nic jiného v tom není!“ vybuchla Katarina zprudka. Jak by Karel mohl milovat Annu z Falce! Jeho srdce získala Blanka z Valois a podmanit si je můžu znovu pouze já!

Anna se na ni překvapeně zadívala. Nechápala, proč při otázce zdánlivě tak nevinné náhle v její sestřenici vzplál oheň tak vášnivý.

„Mají přece syna!“ namítla opatrně a nespouštěla přitom z Katariny upřený pohled.

Katarina mávla rukou, jako by odháněla dotěrný hmyz. „Prosím tě! To přece nic nedokazuje! Manželská povinnost ještě neznamená lásku!“

„Kdes získala takovéhle zkušenosti, Katarino?“ užasla Anna.

Katarina trošku zrudla. Vyslechla pár důvěrných hovorů, které vedla její matka Alžběta s dvorními dámami. Matka se naoko tvářila jako počestné neviňátko, ráda však pronikala do skrývaných tajemství ostatních, a to i do těch nejintimnějších, aby jich pak v případě nezbytné potřeby užila jako účinné zbraně. Na budínském dvoře si tím oblibu zrovna nezískala.

„Ach, to přece ví každý! Musí jít o pouhou povinnost!“ vyhrkla rychle. „Hlubokou láskou možná můžeš milovat i podruhé, ale jistě ne někoho, koho ti dohodí z diplomatických důvodů.“

Hlubokou láskou může muž milovat podruhé pouze tehdy, potká-li tu pravou.

Jako třeba mne.

„Sama jsi ale říkala, že Karel svou první manželku Blanku skutečně miloval, a to byl přitom také dojednaný sňatek,“ namítla Anna.

„I to se někdy může stát,“ připustila Katarina zdráhavě. Hlas měla opět vyrovnaný a klidný. „Ovšem Blanka byla první, na to nezapomínej. A pak, ti dva se léta znali od francouzského dvora, kam Karla poslali na vychování. Přes pětadvacet let spolu prožili.“

Anně se náhle sevřelo bolestně srdce. Pozná ona někdy cit tak hluboký a dlouhotrvající? Zasnoubili ji s nemluvnětem, a pokud ji za Václava i provdají, bude muset na jejich společný život čekat celá léta. Zamilují se pak s Václavem do sebe, až se konečně setkají jako dospělí, stejně jako kdysi Karel s Blankou? Co když se mezitím zamiluje do jiného? A co když k sobě s Václavem nenajdou cestu?

A mimoto… v době, kdy Václav konečně dosáhne plnoletosti, bude ona už stará. Za patnáct šestnáct let ji bude od třicítky dělit pouhý krůček!

Anna se po té neradostné úvaze ponořila do zadumaného mlčení.

V komnatě se rozhostilo napjaté ticho.

Katarinu to po chvíli přestalo bavit. A tak se raději se sestřenkou v rychlosti rozloučila a vydala se do své komnaty.

Karel IV. byl dosud v Budíně, to věděla. Otec jí prozradil, že se český král chystá ráno za prvního rozbřesku na zpáteční cestu do Prahy, a že si proto nepřeje být rušen.

Musí si s ním promluvit. Nenechá ho jen tak odjet!

Anně se o tom však ani slůvkem nezmínila.

Proč také?

Ta už přece zasnoubená je!



Cornelius, tajemník krále Ludvíka a jeho přední diplomat, si promnul unavené oči. Mnoho toho v posledních dnech nenaspal. Příčinou nebyla pouze vzácná a politicky významná návštěva krále Karla IV., jejíž přípravy měl na starosti.

Na jeho příjezd k budínskému dvoru se ostatně jako obvykle těšil, neboť český a římský král se k němu choval téměř jako k příteli. Byl už prostě takový – nevyvyšoval se nad ostatní, choval se laskavě ke svému okolí, a všichni ho proto o to víc ctili.

Cornelius byl navíc jak Karlovi, tak Ludvíkovi věrnou oporou v těžkém období po smrti Markéty Lucemburské. A na to se nezapomíná.

Zasnoubení Karlova syna Václava s Annou Svídnickou, k němuž během návštěvy českého krále došlo, byl zcela formální akt, který proběhl krátce, stvrzením odpovídajících dokumentů.

Neteř uherského krále se zaslíbila dědici českého trůnu, ale jen dobrý Bůh ví, zda se toto manželství jednou naplní.

Únava se nyní přihlásila se znásobenou naléhavostí. Cornelius si uvědomil, že vyplývá také z nedávné dlouhé cesty do Dubrovníku, po níž mu pro nové povinnosti nezbyl na odpočinek čas.

Král Ludvík získal Dubrovník sňatkem s Alžbětou Bosenskou. Byl to strategicky důležitý přístav, což si bohužel uvědomoval rovněž nejeden evropský panovník, takže udržet si věno Alžběty Bosenské nebude v žádném případě snadné.

A Cornelius měl dohlédnout, aby tento významný opěrný bod zůstal pod uherskou nadvládou.

Do Dubrovníku se nicméně nevydal pouze kvůli politickému poslání. Vedl ho tam vlastní zájem.

Chtěl se zde totiž jednou usadit.

A možná už brzy.

Nemládl. Na skráních se mu v tmavých vlasech zrádně třpytily první stříbrné nitky. Nebylo divu, vždyť třicítka mu už dávno minula.

V královských službách působil řadu let a v poslední době čím dál víc toužil po klidu, po nějaké nenáročnější službě stranou budínského dvora, v hezkém a příjemném místě, jako je právě třeba Dubrovník.

Tam si najde stejně hezkou a příjemnou dívku, ožení se s ní a založí společně rodinu.

Vlastně si tu dívku v Dubrovníku už našel. Jmenovala se Marina a byla to dcera velitele dubrovnického přístavu. Byla milá a půvabná a pocházela ze zámožné rodiny, i když na tom Corneliovi příliš nezáleželo – peněz měl dost pro oba.

Marina, to byla volba z rozumu, jakkoli příjemná. Zamilovat se už nechtěl. Nikdy.

Co s láskou? Přináší jen utrpení a bolest.

On toužil po klidu, po nevzrušivé pohodě rodinného krbu, v níž poplynou dny beze změn, bez nebezpečí, jeden k nerozeznání od druhého.

Jednou, kdysi, sedmnáct či osmnáct mu tehdy mohlo být, se zamiloval s vášnivostí mládí, a na celý život, jak se tenkrát domníval. Ten plamen první lásky Cornelia téměř smrtelně popálil, neboť posloužil své milované paní jako rozmar k ukrácení dlouhé chvíle, jako přechodné pobavení, kterým zaháněla nudu.

„Láska, a co s ní, prosím tě?“ vysmála se mu do tváře, když před ni po první společné noci poklekl a jako pravý rytíř ji požádal, aby se mu zasnoubila. Z lásky. Z celého srdce. „Ty můj sladký hlupáčku, cožpak se ti nedoneslo, že už jsem zasnoubená?“ Zaklonila hlavu a dala se do pobaveného smíchu. Dlouhé černé kadeře se jí svezly podél štíhlého hrdla na oblá ramena a jako lesklí hádci sklouzly na plná ňadra.

Nezajímal se o dvorské klepy, a tak nevěděl, že se má tahle veselá kráska, která si snoubencovu nepřítomnost krátí v náručí jiných milenců, brzy provdat.

Mohla být urozená, ale chovala se hůř než helmbrechtnice.

Odkopla ho, vysmála se mu, využila ho a pak se k němu otočila zády.

Nikdy na to nezapomněl. A rána, kterou mu zasadila, jako by se nikdy nezacelila. Na první lásku se nezapomíná, jakkoli ji člověk může později proklínat.

Ne, nechtěl se zamilovat. Už nikdy! Chtěl mít klid. Chtěl vystavět útulný dům v Dubrovníku a žít v něm s milou manželkou, s níž založí početný rod.

Ztěžka si povzdychl.

Takhle si to alespoň donedávna maloval.

Jeho pevné rozhodnutí mu však vydrželo pouze do chvíle, než spatřil Annu Svídnickou. Nebo spíš, než si jí doopravdy povšiml a uvědomil si, že už dávno není dítě.

Vyrůstala u budínského dvora a její královský strýček, jemuž směla říkat Lajos, si ji oblíbil. Anna k němu přilnula jako k otci, kterého v útlém věku ztratila.

Cornelius v ní spatřoval jen dítě, další dcerku uherského panovníka.

Příliš její přítomnost nevnímal.

A pak se jednou po delší době vrátil z Dubrovníku, kde si chystal onu utěšenou budoucnost, a zúčastnil se v Budíně královské hostiny. Upřímně se těšil na příjemné posezení s králem Ludvíkem a jeho hosty. Hned u dveří hodovní síně ho uvítala princezna Katarina. Popadla ho neobřadně za ruku, neboť v něm viděla svého důvěrníka a staršího bratra, a uvedla ho k tabuli.

Cornelius se tehdy neubránil úsměvu nad Katarininým chováním, jež mělo do dvorské etikety daleko. Rychle se pak raději uklonil králi Ludvíkovi i vznešeným hostům, a hlavně pak urozeným paním v čele s královnou Alžbětou Bosenskou.

Vedle ní seděla dívka tak krásná, že nedokázal odtrhnout pohled od její půvabné tváře.

Usmála se na něj a ten úsměv jí v srdcovité tváři vykouzlil roztomilé dolíčky. Zažehl jí v hlubokých modrých očích vášnivou jiskru. Dlouhé plavé vlasy měla rozpuštěné a nad vysokým čelem uprostřed rozdělené pěšinkou. Bohatá záplava zlatých vlasů ozdobená širokou zlatou čelenkou s akvamaríny jí spadala až na ramena.

Byla to Anna Svídnická, jež se v době jeho nepřítomnosti proměnila z vytáhlého děvčátka v okouzlující mladou ženu.

Cornelius si v rychlosti několikrát zopakoval své bezpečné zaklínadlo.

Co s láskou? Přináší jen utrpení a bolest!

V tuto chvíli bohužel nějak neúčinkovalo.

A Cornelius pochopil, že se zamiloval podruhé, a tentokrát skutečně na celý život.

Dubrovník i dcera velitele přístavu Marina, ta oddaná a hezká snoubenka, se vytrácely, bledly jako neduživý úplněk ustupující oslnivé záři vycházejícího slunce.

Takovou moc měla krása mladičké Piastovny Anny Svídnické.

Jak to, že jsem si toho předtím nevšiml? kladl si pak bezpočtukrát otázku. Vídal přece Annu, a přesto jako by ji nevnímal.

Zahleděl se oknem na blednoucí noční oblohu. Nad listinami opět strávil celou noc. Vstal od stolu zavaleného dopisy, jež by měl jistě neodkladně vyřídit. Namísto toho zamířil z komnaty na chodbu a pak se vydal nádvořím k ochozu táhnoucímu se kolem Budínského hradu, který se tyčil na strmém vrchu nad Dunajem. Zadíval se na široký lesklý pás řeky – zvolna, jaksi lenivě protékala městem, jež se rozkládalo pod příkrým svahem porostlým letitými zakrslými stromy a neprostupnými křovinami.

Na říční hladině náhle zatančily první sluneční paprsky probouzejícího se dne.

Cornelius jejich hru zamyšleně pozoroval.

Jak hezky a úhledně si naplánoval budoucnost, bez vášnivých vznětů, bez nepředvídaných zvratů! A všechno to vzalo rázem zasvé jedním jediným pohledem, jedním jediným úsměvem, kterým ho obdařila půvabná Anna Svídnická.

Opřel se o kamennou římsu ochozu, jako by z ní hodlal načerpat sílu, jako by v ní hledal oporu. Vlhké kvádry pokryté ranní rosou ho ledově zastudily do dlaní.

Musím se vzpamatovat, musím potlačit ten pošetilý cit! přikázal si. Pokolikáté už?

Anna je přece zasnoubená s českým kralevicem Václavem!

Je to ale pouhé formální, prázdné gesto! našeptávalo mu srdce.

Uvítal, když ho z mučivých myšlenek, které ho nezvány nepřestávaly pronásledovat, vytrhlo zazvonění podkov na nedalekém nádvoří.

Ruch na nádvoří za ním vzrůstal, to jak se družina Karla IV. po úspěšných jednáních chystala k odjezdu.

Cornelius se rychle otočil od ochozu a zamířil k jezdcům, na tváři přátelský úsměv, jak se od něj očekávalo.



Cornelius nebyl jediný, kdo toho oné noci příliš nenaspal.

Ani Katarina nezamhouřila oka.

Věděla, že se Karel IV. chce vydat na zpáteční cestu do Čech brzy zrána a nechtěla jeho odjezd promeškat.

Musí ho vidět! Musí s ním promluvit alespoň pár slůvek!

Uprostřed noci vyburcovala rozespalé komorné, aby jí pomohly s oblékáním. Vyzkoušela si několik rouch, ale každé zavrhla. Na loži se kupily spodní sukně cotte a na nich svrchní, bohatě nařasené různobarevné surcoty.

Nakonec vyloučila i nejnovější šat v blankytné modři a rozhodla se pro sytý purpur. Věděla moc dobře, že jí tento výrazný odstín sluší. Zbarvil vždy její jemnou bílou pleť půvabným nádechem, jako by ji polil ruměnec. Vypovídal o vášni a lásce, o sladkých příslibech. V tmavých očích jí zažehl živou jiskru a v černých vlasech zase měděný lesk.

Pohledem přelétla zotvírané šperkovnice, z nichž si posléze vybrala široký zlatý pás s rubínovými přívěsky a náhrdelník s velkým rubínem.

Anna Svídnická není jediná, kdo se může pyšnit rubínovými klenoty!

Upřeně se na sebe zadívala do zrcadla.

S výsledkem svého snažení byla více než spokojená.

I lehký tmavý stín z nevyspání, který se jí rýsoval pod velkýma očima lemovanýma dlouhými černými řasami, jí slušel.

Tiše se pro sebe zasmála, pak se však zarazila.

Karel IV. je přece ženatý.

Není… hřích, co se právě chystá udělat? Není to hřích, rozběhnout se k němu přes nádvoří a políbit ho na rozloučenou, neboť jsou svým způsobem, byť ne pokrevně, spřízněni?

Chtěla tak upoutat královu pozornost, chtěla mu zatnout drápek do srdce, aby se pak za ní musel vracet, aby zapomněl na Annu Falckou, na zákonitou choť, kterou mu vnutili z politických důvodů.

Třeba jí ten polibek vrátí, třeba ji obejme, pokračovala ve snění.

Není to však hřích, svádět ženatého muže?

Dlouhým štíhlým ukazováčkem si zamyšleně poklepávala na plné rty.

Aťsi je to hřích, v lásce je přece všechno dovoleno! ujistila se. Tohle alespoň tvrdí její matka a ta se v podobných věcech vyzná.

Katarina, jakkoli dosud děvčátko, se pevně rozhodla, že si věhlasného panovníka Karla IV. získá.

Výčitky svědomí se přesto vrátily.

V rychlosti je potlačila. Dokázala si pouze opakovat, že musí krále Karla vidět.

Musí si s ním promluvit, než se vydá na zpáteční cestu do Prahy.

Najednou k ní z nádvoří dolehlo zaržání koní, pak se ozvalo cinknutí podkov o dláždění a hluboký mužský hlas křikl rázný povel.

Katarina už na nic nečekala. Vyrazila ke dveřím a potom se rozběhla ke schodišti vedoucímu na nádvoří.



„Děkuji ti za všechno, Ludvíku! A tím nemyslím pouze tvou pohostinnost!“ Karel IV. se obrátil k uherskému králi, pevně mu stiskl pravici a pak ho krátce objal. Byli si blízcí, neboť je navždy spojil vztah k Markétě.

Karlovi navíc Ludvíkovo a Markétino krátké manželství připomínalo jeho svazek s Blankou z Valois – i ten byl dojednaný, ale posléze přerostl v hluboký cit. Touto podobností to bohužel neskončilo – Markéta stejně jako Blanka zemřela. Smutek nad tou ztrátou vřelé přátelství mezi oběma ovdovělými panovníky ještě utužil.

Pro Karla IV. přesto zůstal uherský král Ludvíkem, nikoli Lajosem. Podobné oslovení mu připadalo nemístně familiární. Mohli si být blízcí, mohli být přátelé, ale Ludvík I. Veliký byl jednou významný panovník a podle toho by se s ním také mělo jednat.

„A já děkuji tobě za návštěvu!“ Ludvík mu oplatil úsměv. Byl spokojený, že pro svou neteř získal v kralevici Václavovi tak výhodnou partii. Co na tom, že je český princ pouhé nemluvně a že Annu dělí od dospělosti jen krůček! I Karlova matka Eliška Přemyslovna byla starší než její nastávající choť Jan Lucemburský… i když v jejich případě nebyl věkový rozdíl tak výrazný.

Bude to přínosný sňatek! Jde přece o jediného mužského potomka, a tím pádem též jediného dědice Karlova trůnu a jeho rozrůstající se říše!

Karel mávl Ludvíkovi naposledy na rozloučenou a pak vykročil na nádvoří. Dlouhý jezdecký plášť za ním ve větru zavlál jako velká křídla.

I on byl nadmíru spokojený. Svého jediného syna Václava přislíbil Anně, dědičce strategicky důležitého Svídnicka. A nejen toho – Annin bezdětný strýc, javorský kníže Boleslav II., řečený Bolek, se neteři rozhodl odkázat svá území, o něž Lucemburkové již nějaký čas usilovali.

Spojením s Annou tak získá České království kýžené Slezsko, nebo alespoň jeho podstatnou část.

Navíc je prý Anna nesmírně krásná, ostatně jako všechny Piastovny.

Vtom se Karel náhle zarazil. Uvědomil si totiž, že se s Annou dosud nesetkal. Vše nezbytné projednal s Ludvíkem. Svou budoucí snachu vlastně ani neviděl. Nepovažoval to za nutné. V první řadě mu šlo přece o území. Byla to jen politická dohoda a s Ludvíkem musel mimoto projednat ještě celou řadu dalších záležitostí.

Na Annu mu jaksi nezbyl čas. Na okamžik ho to zamrzelo, nechtěl ji urazit, ale na nápravu už bylo pozdě. Důležitost přikládal v první řadě setkání a rozhovorům s Ludvíkem, ne s nějakou nedospělou a nejspíš i rozmarnou princezničkou. Na to bude času dost někdy jindy. Právě času se Karlovi nedostávalo. Nebo si ho spíš nehodlal udělat. Toužil být zpátky u manželky a synka.

Na okamžik se zastavil a semkl pevně víčka, aby si vybavil jejich obraz.

Anna Falcká, rozkvetlá mateřstvím do zralé krásy, se sklání nad hezkým děťátkem. Takhle je viděl naposledy před odjezdem z Prahy a takhle je toužil spatřit, a to co nejdřív.

Vážil si svého rodinného štěstí a každé společně prožité chvilky. Dosud měl v živé paměti obavy z toho, že se něčeho podobného už nikdy nedočká.

Chci-li být brzy doma, musím si pospíšit, pomyslel si, a vytrhl se ze snění. Rychle vykročil přes nádvoří. V zádech ho v tu chvíli bodla ostrá bolest z nedávného zranění, které utrpěl při turnaji. Projela mu mezi lopatkami a dál šíjí jako zrádná dýka.

Měl bych být opatrný! nabádal se v duchu. Věděl však, že opatrný nikdy nebude. A věděl také, že by onen osudný turnaj na důkaz své lásky k Anně Falcké podstoupil znovu.

Zhluboka se nadechl a počkal, dokud bolest nepominula. Teprve pak pokračoval v cestě nádvořím, které už zaléval nazlátlý příslib nového dne.



Nepoznal ji.





Table of Contents

I.