Přeložila Marcela Nejedlá

POZNÁMKA PŘEKLADATELKY:

Úryvek z bible je použit ve znění z Bible kralické.

THE STRAWBERRY THIEF

Copyright © Frogspawn Ltd 2019

All rights reserved.

Translation © Marcela Nejedlá 2024

ISBN 978-80-249-5456-1

Obsah

Vítr

1

Sníh

1

2

3

4

5

6

7

8

9

Zrcadla

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

Kouř

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

Inkoust

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

Krysy

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

Krysař

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

Vrána

1

2

3

4

Apríl

1

Poděkování

Pro tebe.

Ano, pro tebe.

Ty víš, kdo jsi.

Vítr

1

Pátek 10. března

Před bouřkou vždycky přijde chvíle, kdy jako by si to vítr rozmyslel. Hraje to na domáckou notu, flirtuje s květy na stromech, láká déšť z těžkých šedých mraků. Ta chvíle hravosti přichází v okamžiku, kdy je vítr nejkrutější a nejnebezpečnější. Ne později, když stromy opadají a z květů je jen mazlavá hmota dusící stoky a potůčky. Ne tehdy, když domy padají jako karty a zdi, o nichž jste si mysleli, že jsou pevné a bezpečné, se trhají jako papír.

Ne, ta nejkrutější chvíle je vždycky ta, ve které si myslíte, že jste v bezpečí: že se možná vítr konečně stočil jinam, že možná zase můžete začít něco budovat, něco, co nic nemůže odvát. To je ta chvíle, kdy je vítr nejnebezpečnější. To je ta chvíle, kdy udeří žal. Ta chvíle, kdy očekáváte radost. Démon naděje v Pandořině skříňce. Ta chvíle, kdy kakaové boby vypustí svou vůni: vůni spáleniny a koření a soli; a krve; a vanilky; a srdcebolu.

Myslívala jsem si, že to umění je prosté. Vytvářet neškodné požitky. Ale nakonec jsem se poučila, že žádné požitky nejsou neškodné. Francis Reynaud by na mě byl pyšný. Čtyřicet let čarodějnice a teď, konečně, se ze mě stal puritán.

Zozie de l’Alba by to chápala. Zozie, sběratelka srdcí, jejíž tvář se mi ještě pořád zjevuje ve snech. Někdy slyším její hlas ve větru, zvuk jejích střevíčků na dlažbě. Někdy si říkám, kde je: jestli na mě ještě myslí. Věděla, že žádné požitky nejsou neškodné. Moc je všechno, co se nakonec počítá.

Větru je to jedno. Vítr nesoudí. Vítr si instinktivně vezme, co může – co potřebuje. Kdysi jsem taková byla, víte? Semínka ve větru: zapustí kořeny, znovu se vysemení a pak se pohnou dál. Semena nezůstávají s mateřskou rostlinou. Jdou tam, kam jde vítr.

Vezměte si mou Anouk, teď je jí jednadvacet: odešla tam, kam všechny děti, když jdou za píšťalkou. Bývaly jsme si tak blízké, ona a já. Bývaly jsme nerozlučné. Ale já přece vím, že dítě je vypůjčené, aby se jednoho dne vrátilo do světa a rostlo, učilo se a zamilovalo se. Kdysi jsem věřila, že by mohla zůstat tady v Lansquenetu nad Tannou. Že by ji tu mohl udržet Jeannot Drou; ten, samozřejmě, a obchod s čokoládou a příslib bezpečí. Ale byl to Jean-Loup Rimbault v Paříži, kdo věci rozhodl. Jean-Loup, chlapec s dírou v srdci. Zaplnila ji Anouk? Vím jen, že v tom mém srdci díru zanechala; díru, kterou by nikdy nezaplnila ani všechna čokoláda v Mexiku; prázdné místo v podobě malé holčičky s očima tmavýma jako oceán.

A teď slyší hlas větru moje šestnáctiletá Rosette a já vím, jak je hladová, jak je divoká, svéhlavá, prchlivá. Vítr by ji unesl v jediném poryvu, kdyby nebyla připoutaná jako plachta, kdybych nedbala na předběžná opatření. A přesto vítr pořád škube za provazy, které nás drží v bezpečí. Pořád slyšíme jeho vábení. A voní jinými místy. Mluví o nebezpečí a slunečním svitu, dobrodružství a radosti. Tančí mezi záblesky světla v odstínech chilli a pepře. Zachytává se v hrdle jako nečekaný smích. A nakonec si vezme všechno. Všechno, kvůli čemu jste dřeli. Všechno, o čem jste si říkali, že si to nějak vezmete s sebou. A vždycky to začíná okamžikem hravosti, kouzla – dokonce i štěstí. Chvílí jasu mezi mraky. Chutí sladkosti, cinkáním zvonků.

Někdy dokonce i padajícím sněhem.

Sníh

1

Sobota 11. března

Dnes sněžilo. Týden po začátku půstu, časný zázrak. Nejdřív jsem si myslela, že to jsou květy. Květy padající z jasně modré oblohy a pokrývající chodníky. Ale na okenním parapetu ležel sníh a v jiskřivém vzduchu se vznášely krystalky ledu. Mohla to být Nehoda. Ale možná to bylo něco víc.

Tady dole skoro nikdy nesněží. Málokdy je tu zima, dokonce ani v zimě ne. Ne jako v Paříži, kde občas Seina praskala tenkým černým ledem a já musela nosit zimní kabát od Halloweenu do Velikonoc. Tady v Lansquenetu nad Tannou je zima snad pouhý měsíc. Jinovatka v prosinci. Bílá barva na polích. A pak je tu vítr. Studený severní vítr, který vám vždycky vžene slzy do očí. Ale dnes sněžilo. Je to znamení. Do svítání někdo zemře.

Znám příběh o dívce, kterou matka vyrobila ze sněhu. Dívka se měla vyhýbat slunci, ale jednoho letního dne neposlechla a šla si hrát s ostatními. Matka ji všude hledala. Našla ale jen její šaty na zemi – BUM! – v loužičce vody.

Tu pohádku mi vyprávěl Narcisse. Narcisse, který vlastní květinářství. Je už starý a ve všední dny vede obchod někdo jiný, ale v neděli tam pořád ještě chodí, sedí u dveří, sleduje ulici a nikdy nemluví. Jen někdy mluví se mnou. Říká:

„My jsme tiší, viď, Rosette? Neštěbetáme jako vrabčáci.“

To je pravda. Zatímco maman dělá čokoládu a povídá si, já raději tiše sedím, hraju si s krabičkou s knoflíky, nebo si kreslím do sešitu. Když jsem byla malá, nemluvila jsem. Zpívala jsem a někdy křičela – BUM! – nebo vydávala zvuky zvířat, napodobovala ptačí volání či znakovala. Lidi mají rádi ptáky a zvířata. Mě lidi moc rádi neměli, a tak jsem s nimi nemluvila, ani svým stínovým hlasem, který používám, když jsem někým jiným. Místo toho jsem se proměnila v ptáka a vyletěla hodně vysoko do oblak. Nebo jsem se stala opicí, která se houpe na stromech, nebo psem, který štěká na vítr. Ale ani tehdy mě lidé neměli rádi; kromě maman, Anouk, Rouxa a mého nejlepšího přítele Jeana-Philippa Bonneta. Ale maman teď pořád pracuje a Anouk je v Paříži s Jeanem-Loupem a Roux přichází a odchází, přičemž se nikdy nezdrží dlouho, a Jean-Philippe (jehož přezdívka je Pilou) chodí celý týden do školy v Agenu a už si nechce hrát.

Maman říká, ať si nedělám starosti. Ve skutečnosti se zas tak moc nezměnil. Ale teď je mu šestnáct a ostatní kluci by se mu smáli a posmívali, že si hraje s holkou.

Nemyslím si, že je to fér. Nejsem holka. Někdy jsem kluk jako Pilou. Někdy jsem opice nebo pes. Někdy jsem něco jiného. Ale ostatní lidi to mají jinak. Ostatním lidem na takových věcech záleží. A samozřejmě nemůžu chodit do školy. Škola v Agenu mě nechtěla. Maman řekli, že nezapadám a nemluvím tak, jak mám. A pak tu byl Bum, který se neuměl chovat a nutil mě křičet jeho jméno – BUM! A někdy jsou tu Nehody.

A tak se teď učím, co se dá, z knih, od ptáků, zvířat a někdy i od lidí. Lidí jako Narcisse a Roux, kterým nevadí, když nechci mluvit nebo když můj hlas není hlasem malé holčičky, ale něčím divokým a nebezpečným.

Maman mi vyprávěla příběh o holčičce, které čarodějnice ukradla hlas. Ta chytrá a lstivá čarodějnice používala dívčin mladý sladký hlas, aby lidi přiměla plnit její vůli. Mluvit mohl jen dívčin stín, ale málokdy sladce. Říkal jen pravdu a někdy byl nemilosrdný. Jsi jako ta holčička, řekla maman. Příliš moudrá na to, aby tě pochopili hlupáci.

No, nevím, jestli jsem moudrá. Ale stínový hlas mám. Nepoužívám ho však moc často. Lidi neradi slyší pravdu. Dokonce i maman raději neslyší některé věci, které můj stín říká. A tak se většinou držím znakování, jinak jsem zticha. A když cítím, že se můj stínový hlas chce osvobodit, zakřičím – BUM! – a směju se a zpívám a dupu nohama, jak jsme to někdy dělávaly, abychom zahnaly zlý vítr.

Když začal padat sníh, maman zrovna pracovala, vyráběla velikonoční čokolády. Králíky a kuřata a košíčky s vajíčky. Mendiants a nugátové bonbony. Venušiny bradavky, meruňková srdíčka a plátky hořkého pomeranče. Všechno zabalené v celofánu, převázané barevnými stuhami a poskládané v krabičkách, sáčcích a taštičkách, připravené k velikonočnímu obdarovávání. Nemám moc ráda čokoládu. Mám ráda horkou čokoládu a čokoládové croissanty, ale nechci pracovat v čokoládovně. Maman říká, že každý má něco. U ní je to výroba čokolády a vědění, kterou má kdo nejraději. U Rouxa to je volání ptáků a schopnost opravit téměř cokoli. U mě je to kreslení zvířat. Každý má nějaké zvíře, stín svého pravého já. To moje je Bum, opice. Maman je divoká kočka. Roux je liška s huňatým ocasem. Anouk je králík jménem Pantoufle. Pilou je mýval. A Narcisse je starý černý medvěd s dlouhým nosem, šouravou chůzí a malýma očima plnýma tajemství. Někteří lidé si myslí, že Bum není skutečný. Dokonce i maman mu říká „Rosettin imaginární kamarád“, zvlášť před lidmi, jako je madame Drouová, která ani nevidí barvy. To proto, že Bum občas zlobí. Musím ho pořád hlídat. Někdy na něj musím zakřičet – BUM! –, aby nezpůsobil Nehodu.

Ale maman teď jen předstírá, že ho nevidí. Maman ho vidět nechce. Myslí si, že by bylo jednodušší, kdybychom byly jako ostatní. Ale já vím, že Buma pořád vidí. Stejně jako vidí oblíbený druh čokolády svých zákazníků. Stejně jako vidí barvy, které vypovídají o tom, jak se kdo cítí. Ale teď se snaží ty věci skrývat, aby byla jako ostatní matky. Možná si myslí, že když to udělá, budu taky jako ostatní.

Když začal padat sníh, maman si toho nevšimla. Byla se dvěma dámami, které vybíraly čokoládová zvířátka. Dámy v jarních šatech s botami na vysokém podpatku a v pastelových kabátech. Jedna z nich se jmenuje madame Montourová. Nebydlí tady, ale už jsem ji tu viděla. V neděli chodí do kostela. Druhá byla madame Drouová, která si nikdy nepřijde pro čokoládu, ale jenom zjistit, co se děje. Mluvily o chlapci, který byl tlustý a nechtěl dělat, co se mu řekne. Nevím, o koho šlo. Ženy mi připomínaly dva papoušky nebo dvě růžové slepice, které kdákají, natřásají se a povykují. A poznala jsem, že se madame Montourová diví, proč nejsem ve škole.

Nikdo v Lansquenetu se nediví proč. Nikdo v Lansquenetu se nediví, že občas štěkám, křičím nebo zpívám: Bum-Bum-Bum, Bum, bada-BUM! Ale viděla jsem, jak mě maman pozoruje. Vím, že se o mě bojí. Když jsem byla malá, stávaly se mi Nehody. Věci, které se neměly stát, ale staly se. Věci, kvůli kterým jsme byly jiné. A jednou se mě pokusili odvézt, když jsem byla ještě miminko. Někdo se pokusil odvést i Anouk, když jsme žily v Paříži. Teď má maman starosti. Není třeba. Dneska už jsem opatrná.

Nakreslila jsem madame Montourovou jako růžového papouška a madame Drouovou jako slepici. Stačilo pár tahů a měla jsem růžovou hlavičku s překvapeně pootevřeným zobákem. Nechala jsem kresby na pultě, aby je maman viděla, a vyšla jsem ven. Vítr foukal od severu a na zemi ležely okvětní lístky, ale když jsem se zastavila, abych se podívala, zjistila jsem, že ty lístky jsou chuchvalce sněhu, které vířily z modré jarní oblohy jako kousky konfet.

Kněz stál před kostelem a překvapeně pozoroval padající sníh. Kněz se jmenuje Francis Reynaud. Když jsme sem přijely, neměla jsem ho ráda, ale teď si myslím, že ho možná ráda mám. A Reynaud znamená „liška“, což je hloupost, protože každý vidí, že je to ve skutečnosti vrána, celá v černém a s tím svým smutným křivým úsměvem. Ale kostel se mi líbí. Líbí se mi vůně leštěného dřeva a kadidla. Líbí se mi barevná okenní skla a socha svatého Františka. Reynaud říká, že svatý František je patronem zvířat, který opustil svůj život, aby žil v lese. Chtěla bych to udělat taky. Postavila bych si dům na stromě a živila bych se ořechy a jahodami. Maman a já do kostela nikdy nechodíme. Kdysi to mohlo způsobit potíže. Ale Reynaud říká, že chodit nemusíme. Reynaud říká, že Bůh nás vidí a stará se o nás, ať jsme kdekoli.

A teď se z jasně modré oblohy snáší vířící sníh. Znamení – možná dokonce Nehoda. Roztáhnu kabát jako křídla a zavolám – BUM! –, abych se ujistila, že ví, že to není moje chyba. Reynaud se usměje a zamává. Ale je mi jasné, že nevidí záblesk barev na náměstí. Neslyší zpěv větru ani necítí vůni spáleniště. To všechno jsou znamení. Já je vidím všechny. Ale poznám, že on to neví. Sníh z jasné modré oblohy. Do svítání někdo zemře.

2

Sobota 11. března

Tak tady je. Jak je zvláštní: moje zimní dítě, moje miminko podstrčené vílami. Je divoká jako náruč plná ptáků, v mžiku se rozletí do všech stran. Nedá se udržet uvnitř, není možné ji donutit, aby tiše seděla. Nikdy nebyla jako ostatní holčičky, jako ostatní děti. Rosette je síla přírody, jako kavka, která sedí na věži a směje se, jako sníh padající mimo svou dobu, jako květ ve větru.

Ženy – matky – jako Joline Drouová nebo Caro Clairmontová to nechápou. Hrůza z toho, že by mohly mít jiné dítě, je větší, než si dovedou představit. Rosette je skoro šestnáct, a přesto neumí normálně mluvit. Pro ně je moje dítě břemeno, ubohé, neúplné. Je pro ně chudinka Rosette, stejně jako jsem já chudinka Vianne: zůstala s tím dítětem sama a otec je tak otřesně nepřítomný.

Ale Caro a Joline nevědí, jak se na mě Rosette dívá, když jí dávám pusu na dobrou noc, jak si zpívá v posteli nebo jak dokáže nakreslit jakékoli zvíře, ptáka a živého tvora. Vidí jen malou holčičku, která nikdy nevyroste, a to je podle nich to nejsmutnější. Děvčátko, jež nikdy nevyroste, se totiž nikdy nezamiluje, nevdá se ani se nebude chtít vdát, najít si práci nebo se odstěhovat do města. Holčička, která nikdy nedospěje, bude navždy přítěží a její matka si nikdy nevyjede na plánovanou plavbu kolem světa, nebude se moct věnovat novým vzrušujícím koníčkům nebo se scházet v country klubu. Místo toho bude odsouzena zůstat tady, v ospalém Lansquenetu nad Tannou, což není právě místo, na kterém byste si přáli zůstat navždy.

Ale já nejsem Caro Clairmontová, Joline Drouová ani Michèle Montourová. A myšlenka, že budu zakořeněná na jednom místě a nikdy mě neodnese vítr, je sen, který jsem si celý život hýčkala. Malé sny jsou vše, co jsem kdy měla; malé sny jsou vše, v co doufám. Místo, v němž ze semínek, která zaseju, vyroste něco, co budu znát. Šaty visící ve skříni. Stůl zjizvený známými stopami. Křeslo vysezené podle tvaru mého těla. Možná i kočka u dveří.

Víte, já nejsem náročná. Tyhle věci jsou jistě dosažitelné. A přesto, kdykoli si myslím, že jsem snad umlčela neustálé dotírání větru, zvedne se znovu. Počasí se mění. Přátelé umírají. Děti vyrostou a odstěhují se. Dokonce i Anouk, moje letní dítě, se svými krátkými zprávami a telefonáty každou neděli – pokud nezapomene –, už má oči rozzářené myšlenkou na jiná místa, na nová dobrodružství. Je to zvláštní. Anouk byla vždycky ta, která se chtěla usadit, zůstat. Teď se její oběžná dráha posunula a je to jeho hvězda, kterou následuje. Bylo to nevyhnutelné, já vím, a přesto se někdy přistihnu, že si přeju, temně si přeju…

Ale ne s Rosette. Rosette je moje. Zvláštní dítě, říká Caro Clairmontová se svatouškovským výrazem, který tak popírá skutečný odpor, který cítí. Caroline si myslí, že to musí být přítěž. Dcera, jež nikdy nevyroste, dítě, které nikdy nebude normální. Netuší, že právě proto je mi Rosette tak blízká.

Přes cestu ti ve sněhu přeběhla kočka a zamňoukala. Vál Hurakan.

Ne. Odvracím se od té vzpomínky. Zima kočky na sněhu, pozlacená klec a kruh z písku. Udělala jsem, co bylo třeba udělat, maman. Udělala jsem to, co matky dělají vždycky. Nelituji toho. Moje dítě je v bezpečí. A to je to jediné, na čem záleží.

Zkontrolovala jsem svůj mobilní telefon. Od té doby, co se Anouk přestěhovala zpátky do Paříže, ho nosím u sebe. Občas mi pošle nějakou fotku – malé okénko do svého života.

Někdy mi pošle esemesku. Rozkošný modrooký husky před stanicí metra! Nebo: Nový obchod se zmrzlinou na Quai des Orfèvres! Pomáhá mi vědomí, že s ní můžu kdykoli mluvit nebo se jí ozvat, ale snažím se nebýt náročná a nedávat najevo svou úzkostlivost. Naše telefonáty jsou odlehčené a zábavné: já jí vyprávím o svých zákaznících, ona mi vypráví o věcech, které viděla. Jean-Loup studuje na Sorbonně; Anouk, která mohla studovat také, vzala práci v multikině. Žijí spolu v pronajatém bytě v desátém arrondissement. Dokážu si to dokonale představit: stará budova s vlhkostí ve zdech a šváby v koupelně, podobně jako v levných hotelech, ve kterých jsme bydleli, když byla Anouk malá. Mohla tu zůstat a pracovat se mnou v obchodě s čokoládou. Místo toho si vybrala Paříž – Anouk, která nikdy nechtěla nic jiného než žít na místě, jako je Lansquenet.

Vrátila jsem se do kuchyně. Na pečicím papíře se tu chladily mendiants – žebráčky: malá čokoládová kolečka posypaná kousky kandovaného ovoce, nasekanými mandlemi a pistáciemi, sušenými okvětními lístky růží a zlatými plátky. Žebráčky jsem měla vždycky nejraději, byly tak jednoduché na přípravu, že je bez pomoci zvládlo i dítě – dokonce i pětiletá Anouk. Višně jako nos, plátek citronu jako ústa. I její žebráčky byly úsměvné.

Rosettiny jsou složitější, svou podobou téměř byzantské: malé kousky ovoce jsou uspořádané do důmyslných spirál. Stejně si hraje s knoflíky, které řadí k podlahovým lištám a vytváří na dřevěných parketách složité vzory smyček a kliček. Je to součást jejího pohledu na svět, způsob, jakým vyjadřuje jeho složitost. Caro se tváří moudře a mluví o obsedantně kompulzivní poruše a o tom, jak je běžná u takových dětí, které ráda nazývá zvláštními, ale na Rosette nic porušeného není. Vzory – znamení – jsou důležité.

Kam zmizela dnes ráno, tak tiše a cílevědomě? Je zima, tvrdá modrá obloha zvoní mrazivým větrem z ruských stepí. Rosette si ráda hraje u řeky Tanny nebo na polích dole u Les Marauds, ale nejradši má les, který se táhne podél Narcissovy farmy, kam může vstoupit jen ona, aniž by riskovala hněv majitele.

Narcisse, majitel květinářství naproti čokoládovně, dodává ovoce a zeleninu na trhy a do obchodů podél Tanny. Rosette má svým nevrlým způsobem moc rád. Už třicet let je vdovec a rozhodl se si ji adoptovat jako náhradní vnučku. K ostatním je často strohý až hrubý. Ale k ní je shovívavý: vypráví jí příběhy, učí ji písničky, které ona sice zpívá beze slov, ale s tím největším nadšením.

„Moje zlodějka jahod,“ tak jí říká. „Můj ptáček s tajným hláskem.“

Dnes se ptáček vydal na průzkum čerstvě napadaného sněhu. Neudrží se dlouho, ale zatím jsou pole bílá a kvetou na nich broskvoně. Jsem zvědavá, co na to řekne Narcisse. Takhle pozdní sníh je pro ovocné stromy a pěstování plodin prokletím. Možná proto je jeho obchod stále zavřený, přestože víkend je často pro prodej květin nejvhodnější dobou. Je půl dvanácté a všichni opozdilci na konci bohoslužby se v nečekaném sněžení rozešli domů k rodinám, jejich nedělní kabáty, barety a klobouky jsou jako poseté bílým peřím. Dokonce i Reynaud už bude doma, ve svém domku na ulici Svobodných měšťanů, a Poitouovo pekařství na náměstí se chystá zavřít na oběd. Nahoře je modrá a tvrdá obloha. Po mracích ani památky. A přesto dál padá sníh, jako se chmýří bodláčí nese na větru. Moje matka by řekla, že je to znamení.

Já, samozřejmě, vím své.

3

Středa 15. března

Stalo se to v noci, mon père. Našli ho ráno. Neotevřel obchod, což vždycky v neděli dělává, a dívka, která tam prodává ve všední dny, šla k němu domů a našla ho tam, jak sedí v křesle na verandě, oči stále otevřené, studený jako led. Samozřejmě, bylo mu skoro osmdesát, ale i tak náhlá smrt vždycky překvapí, dokonce i toho, pro koho by neměla být šokem ani důvodem k zármutku.

Ne že by Narcissovi nějak zvlášť záleželo na tom, jestli pro něj truchlím, nebo ne. Nikdy nechodil do kostela a netajil se tím, že mnou a vším, co zastávám, pohrdá. Ale jeho dcera Michèle Montourová je nadšenou členkou mé kongregace, i když ona a její manžel Michel žijí na druhé straně Agenu. Vždycky se ke mně chovají zdvořile a uctivě, i když nemohu říct, že bych je měl zrovna v oblibě. Ona patří k ženám, které Armande Voizinová nazývala „ctitelky Bible“, v kostele samý úsměv, ale při jednání se sociálně slabými je chladná a kyselá.

Michel Montour je developer a jezdí teréňákem, který ale zřejmě nikdy do terénu nejezdí. Oba dva mají rádi peníze a já chovám podezření, že právě to je důvod, proč se před dvěma lety objevili v Narcissově životě a proč byli tak náhle a lakotně pozorní. Předtím je Narcisse nikdy nevídal a vůbec se nezmiňoval, že má dceru. A přestože mu Michèle po ty dva roky každou neděli odpoledne volala, starala se o jeho zdraví, nosila mu čokolády, myslím, že Narcisse jejím náhlým projevům náklonnosti nevěřil. Možná mě neměl moc rád, ale uměl dobře odhadnout charakter. Byl drsný, se suchým a poněkud překvapivým smyslem pro humor, který se často projevoval v jeho jednání s lidmi od řeky a s malou komunitou Les Marauds – s těmi přistěhovalci a tuláky, kterým dovoloval tábořit a pracovat a žít na jeho pozemku bez placení nájemného. S Michèle a Michelem jednal suše přátelsky, nic víc. Nikdy si nedělal iluze. Té ženské šlo o jeho peníze.

Myslím si, že až Michel a Michèle tu půdu získají, jejich zájem o Lansquenet skončí. Přátelé, které si v městečku našli, jsou jen společenské známosti. Jejich usilovná snaha stát se součástí mého kostela – stejně jako Michèliny návštěvy obchodu s čokoládou – byla jen prostředkem, jak si v městečku vybudovat ten správný profil. Narcisse dával velmi jasně najevo, že chce, aby se o jeho farmu někdo staral. Chtěl, aby jeho květinářství zůstalo součástí naší malé komunity. Teď, když zemřel, je pryč i potřeba udržovat přetvářku. S farmou skoncují, obchod zruší, půdu prodají k zástavbě. Tohle se stane. Celoživotní práce se rozpadne za dobu kratší, než je doba potřebná ke sklizni úrody.

Aspoň tak jsem si to myslel, mon père. Ale Narcisse mě překvapil. Ze všech lidí, které mohl požádat – přátele, sousedy, rodinu –, aby se stali vykonavateli jeho závěti, si vybral mě, k velké nelibosti Michela a Michèle, kteří si museli myslet, že mají dědictví víceméně jisté.

Ani já jsem ale neznal podrobnosti závěti, dokud dnes, krátce po pohřbu, nebyla v Agenu přečtena. Pohřeb byl velmi prostý a tichý, v krematoriu, jen s tolika ceremoniemi, kolik krátký obřad umožnil. To bylo to, co si přál, prohlásila Michèle Montourová nesouhlasně. Samozřejmě by dala přednost něčemu, co by více odpovídalo jejímu postavení. Třeba možnost pořídit si nový klobouk, otírat si oči kapesníkem. Takhle její přátelé – Clairmontovi, Drouovi – civilním obřadem pohrdli, a tak zůstali jen Narcissovi přátelé – lidé od řeky, z bárek, muži a ženy z Les Marauds –, aby odchod starého muže uctili.

Tyhle lidi já v neděli v kostele nikdy nevídám: lidi s vlasy spletenými do copánků a s tetováním, lidi ve volných košilích a hidžábech. A samozřejmě Vianne a Rosette, obě oblečené v zářivých barvách, jako by vzdorovaly samotné smrti.

Roux tam nebyl. Městu se vyhýbá a raději zůstává v Les Marauds. Jeho loď kotví dole u starých koželužen, kde mají lidi od řeky své společenství, zapalují ohně na břehu a vaří si jídlo v litinových hrncích. Bývaly doby, kdy jsem se těmto návštěvníkům možná bránil. Se studem vzpomínám na muže, kterým jsem býval. Ale Roux na něj nezapomněl a drží se co nejdál. Nebýt Vianne a Rosette, myslím, že by kraj nadobro opustil. Nikdy neměl domov a nikdy nezůstal na jednom místě dlouho. Ale Narcisse měl rád, dal mu totiž práci a přístřeší, když mu nikdo jiný v Lansquenetu nechtěl poskytnout střechu nad hlavou, proto mě překvapilo, že se neobjevil.

Roux se nezúčastnil ani čtení závěti. Jenže Roux je, jaký je, dostává jen tu poštu, kterou si sám vybere, což znamená, že cokoli s úředním razítkem nedorazí, nebo je v tichosti vyhozeno do jednoho z kontejnerů na břehu Tanny. Takže v advokátní kanceláři v Agenu se mnou byli jen Michel a Michèle Montourovi v uhlazeném očekávání tiše předvídaného překvapení. Ale místo toho se rozhostilo otupělé ticho, po němž následovaly zvýšené hlasy a pak smršť nevěřícných otázek, samozřejmě směřujících na mě, protože Michel a Michèle se dožadovali odpovědi na otázku, jak se mi podařilo obelstít chudáka tatínka, aby odkázal cenný majetek člověku, který neměl ani bankovní účet nebo dům na své jméno…

Advokátka se jmenuje Ying-Ley Maková: elegantní mladá žena čínského původu, jejíž dokonalá francouzština a cizí jméno už přiměly Michela a Michèle k výměně významných pohledů. Nyní se pobouřeně naježili a dívali se z kněze na advokátku, z advokátky na kněze, v šoku a s narůstajícím rozhořčením.

„Přesněji řečeno, pozemek nebyl odkázán panu Rouxovi,“ vysvětlovala klidně madame Maková. „On je pouze zákonným správcem majetku Rosette Rocherové, které váš otec pozemky odkázal a která je ještě nezletilá.“

„Je to zločin,“ pronesla Michèle Montourová. „Muselo dojít k nepatřičnému ovlivňování.“

Poznamenal jsem, že za posledních pět let se Roux s Narcissem sotva viděl, snad se jen párkrát pozdravili. „Kromě toho,“ pokračoval jsem, „to není tak, že by vás váš otec ze své závěti vynechal. Odkázal vám dům na farmě, peníze, většinu zemědělské půdy…“

„Bezcenné,“ vpadl mi do řeči Michel Montour, „bez přilehlých lesů. Šestnáct hektarů dubového porostu vhodného k zástavbě – nemluvě o vzrostlých stromech, které mají značnou obchodní hodnotu. Proč by to všechno tchán odkázal člověku, kterého sotva zná? Co je za tím? A za jak dlouho to může být anulované?“

Klidně jsem mu vysvětlil, že jako vykonavatel Narcissovy závěti nejsem v pozici, v níž bych mohl něco anulovat.

„Ale to není správné!“ vyjela Michèle, její maska vyšší vrstvy začínala praskat. Přízvuk, který obvykle nasazovala – protáhlá pomalá řeč severu –, se vrátil ke svému přirozenému vzorci nosových hlásek a ostrých vrcholů. „Tohle není správné! Jsme jeho rodina. Přijeli jsme sem, abychom se o něj postarali. Dokonce jsme vstoupili do jeho kostela, proboha…“ Přerušila svou tirádu, aby na mě upřela podezřívavý pohled. „Opravdu se mi pokoušíte tvrdit, mon père, že o tomhle slyšíte poprvé? Že o tom s vámi nikdy nemluvil?“

Ujistil jsem ji, že se mnou o tom Narcisse opravdu nemluvil, a nikoli poprvé mě napadlo, že by se mu tato scéna sílící anarchie líbila. Líbily by se mu moje rozpaky, zlost jeho příbuzných a zdvořilá nevíra madame Makové, která nic z toho nečekala.

„Přece musel zanechat nějaké dokumenty,“ vztekala se Michèle. „Přinejmenším nějaký vzkaz pro nás.“

„Váš otec zanechal dokument, který má být předložen otci Reynaudovi. V doprovodném dopise jasně uvádí, že tento dokument je určen pouze pro otce Reynauda a pro nikoho jiného,“ odpověděla madame Maková.

„Ale to nedává smysl,“ zalkala Michèle. „Proč by nám to tatínek dělal? Své vlastní rodině?“

„Je mi to moc líto,“ pokrčila rameny madame Maková. „Obávám se, že nemohu probírat podrobnosti. Váš otec vyjádřil svou vůli velmi jasně. Farma, kromě dubového lesa, připadne vám. Obchod v městečku také vám. Šestnáct hektarů lesa, spolu s veškerými stavbami a obsahem, zůstane ve správě pana Rouxa a přejde na slečnu Rocherovou v den jejích jednadvacátých narozenin.“

„Jaký obsah?“ dožadovala se Michèle Montourová. „Chcete říct, že je tam ještě něco dalšího? A stavba? Jaká stavba?“

Madame Maková jen zavrtěla hlavou a podala mi silnou zelenou složku převázanou růžovou právnickou páskou a označenou mým jménem pečlivě kaligraficky vykrouženým písmem jako z jiného století.

„Tohle je pro vás,“ pronesla. „Můj klient zdůrazňoval, že to máte přečíst až do konce.“

Michèle ale bitvu nevzdávala. „Můj otec by to nikdy neudělal bez nějakého nepatřičného vlivu. Chci tu složku vidět. Nemůžete mi ji odmítnout ukázat!“

Madame Maková zavrtěla hlavou. „Je mi líto, madame. Váš otec se jasně vyjádřil, že nikdo jiný než monsieur le curé…“

„To je mi jedno!“ vřískla Michèle. „Můj otec byl starý. Mozek mu nesloužil. Neměl právo něco takového provést nám, své rodině, která ho milovala.“ Obrátila se ke mně pro podporu. „Mon père. Nejsme bohatí lidé. Tvrdě jsme pracovali, abychom se dostali tam, kde jsme. Chodíme do kostela. Platíme daně. Máme syna, jehož speciální péče nás stojí každý vydělaný halíř. A teď, zrovna když ten chudák chlapec má přijít ke svému dědictví – chápete, že to není pro nás, myslíme jen na toho chlapce…“

„Syn?“ opáčil jsem. To pro mě byla novinka. Za ty dva roky, co navštěvovali můj kostel, jsem ani jednoho z nich neslyšel zmínit se o synovi. Chtěl jsem se na toho chlapce zeptat. Kolik mu je let? Jaké jsou jeho potřeby? A proč ho jeho matka nenazývá jménem? Ale Michèle byla rozjetá a nedala se jen tak snadno umlčet.

„Kdo je vlastně ten Roux? Co chce? Proč tu není? Co myslel můj otec těmi stavbami a obsahem? Proč by člověk jako můj otec odkázal šestnáct hektarů půdy dítěti?“ Zhluboka a roztřeseně nabrala dech. „A může mi někdo, prosím, říct: kdo je sakra Rosette Rocherová?“

4

Středa 15. března

Tu zprávu přinesl Reynaud. Narcisse zemřel. Ale já už jsem to věděla. Někdo chystá něco zlého. Někdo způsobil Nehodu. A teď mi odkázal svůj jahodový les a všichni o mně mluví.

Myslí si, že tomu nerozumím, ale není to tak. Je to můj les. Můj vlastní. A nikdo ho neprodá, nevykácí ani se mi nepokusí zabránit, abych tam chodila. Postavím si pro sebe dům, mezi kapradím a ostružiním. Budu se živit lískovými oříšky, šťovíkem a lesními jahodami. A nikdo mě tam nebude rušit ani se smát tomu, co dělám, protože ten les patří mně a nikdo jiný tam chodit nebude. Kromě Piloua, a to jen při zvláštních příležitostech. A možná kdyby přijela domů Anouk…

Anouk mi chybí. Ne tolik jako chybí maman, ale stejně se bez ní cítím špatně. Vždycky jsme byly tři a stály jsme společně proti světu. Anouk zůstala v Paříži, aby mohla chodit do školy. Ale to už bylo před víc než dvěma roky. Teď už by měla být doma. Ale Jean-Loup žije v Paříži a Anouk chce zůstat s ním. A maman je jiná, v maličkostech: mluví moc nahlas a příliš se směje a dělá si starosti, když jsem venku sama, a někdy si v noci sama pro sebe pláče. Nikdy nevydá ani hlásku. Ale já to vím. Cítím vůni slz a tah větru, který škube okenicemi.

BUM! Ten vítr. Nikdy se nezastaví. Voní kouřem a kořením. Přichází odevšad najednou: z horkého jihu, z vábivého východu, ze zádumčivého západu, z mlhavého severu. Hraje si mezi spadaným listím, tahá mě za rudé cáry vlasů. Někdy je to opice. Někdy dáma s cukrátkovými střevíčky. Ale nikdy není daleko a teď se blíží. Kdybych ho zavolala, odfoukl by Anouk zpátky do Lansquenetu. Kdybych ho zavolala, vrátila by se a maman by byla zase šťastná…

To je dobrý vítr, to je krásný vítr,

to je dobrý vítr, můj miláček mne volá…

Někdy ale dochází k Nehodám. Proto vítr nevolám. Alespoň ne svým stínovým hlasem, tím, který říká jen pravdu. A maman neví, jak ráda vítr poslouchám. Neslyší ho, jak mi zpívá hlasem, který zní jako léto. Neví, jak moc na něj chci volat svým stínovým hlasem a jak ho musím vyplísnit – BUM! –, abych ho zase dostala pod kontrolu.

Madame Clairmontová si myslí, že mám něco, čemu se říká Tourettův syndrom. Slyšela jsem ji, jak se o tom zmiňuje maman, zvlášť v těch hlučných dnech. Ale Narcisse vždycky říkával: „Nesnažte se to dítě onálepkovat. Není to žádný balík.“ A madame Clairmontová se tvářila nazlobeně a dělala na něj kyselý obličej a pak na mě Narcisse mrkl, usmál se a řekl tichým, chraplavým hlasem, který jsem slyšela jen já: „Nevšímej si jí. Má těžký případ Šťouralova syndromu. Každým dnem ji to může zabít.“

To byl vtip. Teď už to vím. Nic takového jako Šťouralův syndrom neexistuje. Nemůžete zemřít na to, že jste drbna. Narcisse byl často takhle vtipný. Ne vždycky se dalo poznat, jestli si dělá legraci. Ale byl to můj přítel, už od toho dne, kdy mě přistihl, jak mu kradu jahody.

Narcisse jsem do té doby neznala. Myslela jsem si, že je to jen nevrlý starší chlapík, který občas přijde do krámku s čokoládou. Nikdy toho moc nekoupil – meruňkové srdce nebo jeden kousek koláče. Ale maman ho měla ráda. Roux ho měl taky rád. A nikdy se mi nesmál, nemluvil se mnou, jako bych byla hluchá, ani nemluvil o mně, jako bych mu nerozuměla, jak to vždycky dělá madame Clairmontová.

Snažím se jí říct, že ráda znakuju. Ne proto, že jsem neslyšící – BUM! –, nebo proto, že nemůžu mluvit normálním způsobem, ale proto, že je to bezpečné, přehledné a nepřekáží to. Madame Clairmontové je to jedno. Je jako malý pes, samé chlupy, samý povyk. Chce se mi na ni štěkat. A když mluví s maman, je to vždycky hlasem jako na smrtelné posteli. Jak se dnes chudák malá Rosette má? Vianne, nevím, jak to zvládáš. A maman vždycky odpoví: „Rosette je to, jak to zvládám, Caroline.“

S Narcissem jsme se spřátelili před šesti léty, když mi bylo devět. Jednoho dne, když byl Pilou ve škole a já s Bumem na břehu řeky, jsem se rozhodla, že se vypravím na průzkum. Šla jsem přes pole a objevila pěšinku vedoucí k lesu obehnanému drátěným plotem. Byla tam branka s visacím zámkem, aby se tam nikdo nedostal. Nemám ráda zamčené věci. Vždycky se chci podívat dovnitř. A tak jsem to udělala: na jednom místě se totiž plot odtrhl od sloupku. Ne dost na to, aby se tudy dostal dovnitř dospělý, ale dost na to, abych se otvorem protáhla já. Bum samozřejmě může kamkoli. Stejně jako vítr si jde, kam chce. A dalo se jít na tolik míst! K ostružinovému houští. K padlým stromům. Ke kapradí, fialkám a roklinám, po cestičkách lemovaných měkkým zeleným mechem. A v samém srdci lesa byla mýtina s kruhem kamenů a starou studnou uprostřed vedle velkého mrtvého dubu a všechno – spadané větve, kameny, dokonce i studna s rezavou pumpou – bylo potažené a ověšené a po kolena navršené volánky a kanýrky jahod. Plody sezobávali kosi a vonělo to tu jako samo léto.

Nebylo to jako jinde na farmě. Narcissova farma je úhledná, všechno je na svém místě. Jedno políčko pro slunečnice, jedno pro zelí, jedno pro dýně, jedno pro topinambury. Na jedné straně jabloně, na druhé broskvoně a švestky. A ve sklenících narcisy, tulipány, frézie; a v sezoně salát, rajčata, fazolky. Všechno zasazené v řádcích a se sítěmi na ochranu proti ptákům.

Ale tady nebyly žádné sítě, skleníky ani větrníky, které by odháněly ptáky. Jen ta mýtina s jahodami a stará studna v kruhu kamenů. Ve studni nebylo žádné vědro. Jen rozbitá pumpa a koryto a mříž zakrývající díru, která byla hodně hluboká a ne úplně rovná a plná kapradí a bažinatého zápachu. A když jste přiložili oko k mříži, viděli jste, jak se ve vodě odráží výseč oblohy a mezi prasklinami ve starém kamení vyrůstají malé růžové kvítky. A zpod země vycházel jakýsi průvan, jako by se tam něco skrývalo a hodně tiše dýchalo.

Po té první návštěvě jsme tam chodili často. S Bumem jsme se dosyta najedli a pak jsme seděli u té nepoužívané studny. Někdy jsme si hráli, běhali, zpívali a honili se jako veverky. Někdy jsem předstírala, že kruh kamenů je čarodějný kruh a že studna je studna přání, která mi splní sny. V těch dnech jsem pouštěla skrz rezavou mříž mince, kamínky nebo žaludy a poslouchala, jak šplouchají hluboko, hluboko ve tmě. A přála jsem si kamaráda, se kterým bych si mohla hrát, a velký skicák a obrovskou krabici pastelek, takovou, kde je stovka barev, a aby se Anouk brzy vrátila a byla z nás zase rodina.

A pak mě jednoho dne čekalo překvapení. Zrovna jsem trhala jahody. Bradu a tváře jsem měla ulepené šťávou a kolem krku náhrdelník z jahodových listů. Z čokoládovny jsem si vzala velkou skleněnou nádobu. Říkala jsem si, že bych si mohla uvařit džem, a zpívala jsem si písničku o vaření džemu: Džem-Bum-Bum, Bum, bada-džem…

A pak se z cesty ozval zvuk, něco jako vrčení psa, a byl to Narcisse, v holínkách a pyžamu pod starým hnědým kabátem, koukal na mě zpod naježeného obočí a víc než kdy jindy vypadal jako medvěd.

„Co tady sakra děláš? Tohle je soukromý pozemek!“

Nikdy předtím jsem ho neslyšela křičet. Myslela jsem si, že se možná zlobí, protože jsem mu vzala jahody. Tak jsem upustila sklenici a utíkala pryč, jak nejrychleji jsem dokázala. Slyšela jsem, jak za mnou křičí, hlas měl lítostivý a naštvaný a smutný, ale já jsem utíkala lesem dál, protáhla se otvorem a pokračovala podél živého plotu k řece.

Pak už jsem do lesa nešla. Příliš jsem se bála Narcisse. Myslela jsem si, že to, jak se tam objevil, byla možná nějaká Nehoda. Místo toho jsem si hrála u Les Marauds, držela jsem se na své straně řeky a zpoza živého plotu jsem sledovala farmu a Narcisse na jeho traktoru.

Ale o tři dny později přišel do obchodu. Já jsem si pod stolem – pšššt – hrála s krabičkou s knoflíky. Zacinkal zvonek a já zpod červeno-bílého ubrusu uviděla jeho boty. Šel jako medvěd, těžce a pomalu. Hned jsem věděla, že je to Narcisse. Doufala jsem, že si přišel jen koupit čokoládu, a ne povědět maman, že si hraju v jeho soukromém lese. A tak jsem se změnila v malou myšku, tichou a nehybnou. Boty vešly dovnitř a zastavily se hned u stolu. Cítila jsem jejich vůni, kůži a letní půdu. Pak zvedl ubrus a já uviděla v jeho ruce košík.

Byl plný jahod.

Vydala jsem varovný zvuk jako krysa v koutě.

Usmál se a košík odložil. Už jsem jahody i cítila. Pak řekl: „Pro zlodějku jahod. Vezmi si jich, kolik chceš.“

Chvíli jsem si říkala, že když zavřu oči, neuvidí mě. Ale když jsem je znovu otevřela, pořád tam byl a díval se pod ubrus, s těmi svými obrovskými vousy jako huňatý mrak.

„Dlužím ti omluvu,“ pokračoval mírným hlasem. „Nechtěl jsem tě vyděsit ani tě donutit utéct. Doufám, že budeme přátelé.“

Vydala jsem posměšné volání kosa a vyplázla jazyk.

„Tvoje matka říká, že ráda kreslíš. Přinesl jsem ti tohle.“

A podal mi zbrusu nový skicák a krabici se stovkou pastelek.

Vzrušeně jsem vykvikla a všechny hrnky na stole se roztančily. Maman řekla: „Rosette, buď opatrná!“ Ale já byla příliš nadšená, než abych přestala. Čarodějný kruh a studánka přání mi poslaly, co jsem chtěla. Přiměla jsem Buma, aby zatančil vítězný tanec, a pak jsem na první stránku svého bloku rychle nakreslila opičku objímající velkého hnědého medvěda a znakovala: Děkuju. Moc se mi líbí!

Narcisse se zasmál. „Nemáš zač. Choď do lesa, jak chceš. Je to zvláštní místo, jen pro zvláštní lidi. Jez si jahody. Lez po stromech. Ale drž se dál od té staré studny. Nechci, abys tam spadla.“

Kývla jsem na něj zpod ubrusu.

„Slib mi, že budeš opatrná, Rosette. Chci si být jistý, že jsi to pochopila.“

„Slibuju,“ řekla jsem svým stínovým hlasem, abych mu ukázala, že to myslím vážně.

Natáhl ruku. „Pak jsme se dohodli.“

Samozřejmě bych tam nespadla. Nikdy jsem se o mříž neopírala. Ale nemohla jsem se od studny držet dál. Musela jsem tam házet mince, dokud se zase nevrátí Anouk.

Potom se jahodový les stal mým oblíbeným místem. V létě jsem trhala plody a běhala mezi stromy, na podzim jsem sbírala žaludy a ležela na zádech a pozorovala mezi větvemi oblohu. Na jaře jsem trhala fialky a divoký česnek na břehu řeky. V zimě jsem si stavěla tunely v ostružiní a celý rok jsem sledovala studnu a naslouchala jejímu dechu, někdy jsem do vody hodila minci nebo kámen a šeptala do tmy.

A proto mě ani nepřekvapilo, když mi maman řekla, že mi Narcisse odkázal jahodový les, kruh z kamenů a studánku přání. Určitě je od začátku zamýšlel pro mě. Protože v tom lese je příběh, příběh, který chce, abych ho znala. Maman vždycky říká, že příběhy nás udržují při životě; příběhy, které nám lidé vyprávějí a které se rozptýlí jako chmýří bodláčí ve větru. A příběhy jsou to jediné, co po nás zůstane, až odejdeme, říká mi, zatímco studený severní vítr bude do zvuků tajícího sněhu zpívat svou truchlivou píseň.

Znám příběh o ptáku, který se pohybuje mezi zemí smrti a zemí živých. Nosí vzkazy od mrtvých jejich blízkým. Muž truchlí nad svou mrtvou ženou. Pták posel každý den k muži přilétá, sedá na okenní římsu a zpívá. Je to píseň lásky a naděje; poselství ze záhrobí, které mu sděluje, že ho jeho žena stále miluje a že na něj čeká. Muž ale ve svém zármutku nerozumí. Rozumí jen ztrátě. A tak zastřelí ptáka posla, aby ho navždy umlčel. Ale ostatní ptáci se už naučili jeho krásnou píseň. A tak se píseň nese lesy a poli, a dokonce i nad oceánem, až poselství o nehynoucí lásce zpívají všichni ptáci na obloze.

Narcissův obchod je dnes prázdný, výloha je celá zakrytá novinami. Maman říká, že je to proto, že duchové mohou být uvězněni v odrazech. To musí být pravda, protože když někdo umře, zakrývají se zrcadla prostěradly. Někdy se taky zastaví hodiny, aby se mrtví dostali do nebe dřív, než se ďábel dozví, že přišel čas. Ale Reynaud říká, že to není pravda. Říká, že na duchy nevěří. Znakuju mu: A co Duch svatý? Ale myslím, že tomu nerozumí. A Narcisse nevěřil v boha ani v ďábla, dokonce ani v duchy. Musíš věřit v duchy, aby ses jedním stal? Copak už nikde není? Nebo je uvězněný za sklem výlohy květinářství?

Myslím, že duchové jsou jen lidé s nedokončenými příběhy, které chtějí světu vyprávět. Možná proto se snaží vrátit. A možná bych mohla Narcissovi říct, že to je v pořádku, že se starám o jahodový les, že můžu jeho příběh dokončit. Na to jsem dneska myslela, když jsem si hrála v jahodovém lese, když jsem pobíhala po břehu Tanny, když jsem se dívala do studny přání a hodila tam jeho jménem minci…

Nikde po něm však nebylo ani stopy. Musel být uvězněný za sklem. A tak, když maman zavírala, jsem přeběhla náměstí a šla se podívat. Stoupla jsem si těsně k oknu a dívala se mezírkami mezi novinami. Obchod byl teď prázdný. Kvůli zalepeným oknům tam byla skoro tma. Řady laviček, na kterých stávaly kbelíky s květinami, byly pryč. Na holých prknech podlahy nebylo nic, jen pár hlaviček květin a prach. Dokonce i starý zahrádkářský kalendář na stěně byl pryč, zůstal po něm jen stín na vybledlé omítce.

Pak jsem se odtáhla od okna, abych zkusila, jestli uvidím odrazy, ale nespatřila jsem o moc víc než stužku skla mezi stránkami novin. Přemýšlela jsem, jestli uvidím jeho oči, jak se dívají ze stínů. Ale viděla jsem jen svou vlastní tvář – ducha sebe samé, který se na mě díval.

Řekla jsem: „Narcissi?“

V okně jsem viděla Buma, dělal rozpustilé obličeje.

Nezarazila jsem ho. Potřebovala jsem to vědět. Řekla jsem trochu hlasitěji: „Narcissi?“

Zvedl se mírný vítr. Nicneříkající vítr, hravý vítr. Voněl jarem, tajícím sněhem, prvosenkami a sliby. Foukal mi do ucha jako hravé dítě, šeptal jako studánka přání.

Opakovala jsem: „Narcissi?“

Vítr mě tahal za vlasy, jako by mě škádlily nějaké prsty. V odrazu ve skle jsem viděla Buma, pořád dělal obličeje a smál se. Věděla jsem, že bych ho měla zastavit dřív, než provede něco špatného, ale teď byl vítr v mé mysli, točila se mi z toho hlava, nutilo mě to tančit…

A pak se uvnitř něco pohnulo. Někoho jsem uviděla. Ne Narcisse, ale někoho jiného – ženu, která stála zády ke mně a odrážela se ve skle okna. Žena nebo pták, pomyslela jsem si – nebo možná něco z obojího. Dáma celá v černém a bílém, jako straka…

Zahlédla jsem ji jen na chvíli, než jsem se odtáhla, ale i z toho mála mě napadlo, že jsem ji možná už někde viděla…

Uskočila jsem od okna. „BUM!“

Znovu jsem se podívala. Žena byla pryč. Možná to byl duch, pomyslela jsem si. Duch s nedokončeným příběhem. Ale pak jsem přes sklo něco zpozorovala, něco, co tam určitě předtím nebylo. Jediné černé pírko na prknech mezi hlavičkami květin a prachem.

5

Čtvrtek 16. března

Dnes ráno bylo slunečno a jasno a maman dělala velikonoční zboží. Byla tam vajíčka, slepičky, králíčci a kachničky, všechno v různých velikostech a z různých druhů čokolády, a maman je zdobila zlatými lístky, cukrovými posypkami a růžičkami a kandovaným ovocem. Později je zabalí do celofánu jako pohádkové kytice, každou převáže dlouhou zvlněnou stuhou jiné barvy a všechny je vystaví vzadu na policích jako součást své každoroční velikonoční výstavky.

Dneska ráno je maman šťastná. Dostala zprávu od Anouk. Přijede domů na Velikonoce, nezůstane v Paříži s Jeanem-Loupem. Neřekla jsem jí, že každý den házím mince do studny přání. Nechtěla jsem jí zkazit překvapení a nechtěla jsem, aby se bála, že bych mohla do studny spadnout. A mít Anouk doma bude zábava. Uděláme všechna její oblíbená jídla. Ukážu jí svůj les a studnu přání. A možná se jí to bude tak líbit, že zůstane a budeme zase všechny spolu.

Maman pokrčila rameny. „Měl ji rád.“