Metropole

české Ameriky

Vyšlo s podporou:

Rád bych poděkoval přátelům a kolegům na obou stranách Atlantiku, bez jejichž vydatné pomoci by kniha nevznikla. Jsou to: Drew Batchelder, Megan Browndorf, Tim Crist, Thomas Dousa, Marek Drvota, James Felak, Charles Fuchs, Jiřina Fuchsová, Evelyn Funda, William Gallagher, Barb Golias, Jiří Gruntorád, Jill Hershorin, Christopher Hlavinka, Jaroslav Horký, Susan Chapman, Wayne Jehlik, Edward Kasinec, Patricia Krafcik, Jiří Křesťan, Igor Lukeš, Zora Machková, Kevin McNamarra, Slavomír Michálek, Joan McGuire Mohr, David Muhlena, Daniel Nečas, Jiří Něnička, Sandra Novacek, Jaroslav Olša jr., Hana Popelová, Cecilia Rokusek, Jitka Sebek, Bob Singleton, Mark Stafford, Miroslav Svoboda, Tomáš Šedivý, Filip Šír, Jeanne Taborsky, Renáta Tichá, Debbie Van Cura, Anna West.

Věnuji Mysliboru Chalupovi, jedinečnému člověku, který mě v životě opravdu moc naučil. Hlavně všechno brát s nadhledem a dobrou náladou. Tohle je má první kniha vydaná od chvíle, co vystoupal do míst, kde se bude jeho nakažlivý smích lépe rozléhat. Poslední rada, kterou mi dal, zněla: „Dívej se kolem sebe.“

Slibuju, že budu, dědo!

Metropole české Ameriky

Copyright © Martin Nekola, 2024

ISBN 978-80-242-9928-0

Obsah

ÚVOD

CHICAGO

NEW YORK

CLEVELAND

ST. LOUIS

MILWAUKEE

DETROIT

PITTSBURGH

ST. PAUL

BALTIMORE

BOSTON

OMAHA

CEDAR RAPIDS

HOUSTON

NEWARK

SEATTLE

PORTLAND

ZÁVĚR

ZDROJE FOTOGRAFIÍ A ILUSTRACÍ

BIBLIOGRAFIE

ÚVOD

Vystěhovalectví z českých zemí do tajemné, přitažlivé, vysněné Ameriky je nedílnou součástí našich národních dějin. Příběhy odvážlivců, kteří v různých obdobích vyměnili život uprostřed Evropy, zmítané hospodářskými a politickými otřesy, za nejistou budoucnost ve velké zemi za oceánem, oprávněně fascinují badatele a v hlubinách archivů jsou k fenoménu zámořských krajanů stále k nalezení stohy neprozkoumaného materiálu.

V průběhu druhé poloviny 19. století, kdy se zvedla první masivní vystěhovalecká vlna, tito lidé osidlovali nekonečné pláně Texasu a Středozápadu s úmyslem zakládat farmy a hospodařit, případně mířili do rozvíjejících se velkoměst, aby našli uplatnění coby dělníci, řemeslníci či aby provozovali vlastní živnosti, firmy a podniky. S propuknutím první světové války prakticky každá americká metropole měla českou čtvrť, blok, ulici, či alespoň národní budovu a spolkovou místnost, kde se koncentrovalo krajanské dění, kde lidé pracovali, bavili se, posílali děti do školy, řešili každodenní starosti, plnili si svůj americký sen, a přitom nikdy neztráceli kontakt s českou kulturou, jazykem a tradicemi.

Populárně-naučná kniha, kterou třímáte v rukou, vás vezme na pomyslnou exkurzi po sedmnácti vybraných městech v sedmnácti různých státech, od Nové Anglie po Kalifornii. Městech, která byla pro českou Ameriku něčím zásadní, významná a kde žilo krajanů nejvíce. Každé z nich by si bezpochyby zasloužilo samostatnou studii o stovkách stran, nechť tedy tato publikace funguje jako odrazový můstek pro další, bližší zkoumání celého tématu. Cílem rovněž nebylo pokrýt celou historii až do současnosti, ale primárně se zaměřit na „zlatou éru“ krajanských komunit, ohraničenou zhruba koncem druhé světové války. Pozdější období se totiž obecně vyznačovalo vylidňováním původních čtvrtí, oslabováním a asimilací českého živlu v Americe.

Další kapitoly vám přiblíží vývoj v geograficky pestré mozaice měst. Stejně jako má Amerika mnoho podob a tváří, i české komunity se vyznačovaly regionálními specifiky. Spolehlivě je však spojovala píle, pracovitost, vytrvalost, zdravý rozum a především touha po nezávislé a svobodné staré vlasti. Vždy když volala o pomoc, byli krajané připraveni a jejich odhodlání, zápal a ryzí vlastenectví by i po více než sto letech měly sloužit coby velký zdroj inspirace pro nás všechny. Vítejte v metropolích české Ameriky!

CHICAGO

Větrné město na březích Michiganského jezera se stalo symbolem české Ameriky a jedna z jeho rozšířených přezdívek právem zněla „Czechago“, neboť zde žil třetí největší počet našinců po Praze a Vídni. Francouzský obchodník s kožešinami Nicolas Perrot byl roku 1671 zřejmě vůbec prvním evropským pionýrem, jehož noha spočinula na místě, kde byla pozdější metropole založena, a přesně o dvě stě let později tu návštěvník našel přes 300 000 obyvatel. Mezi nimi prosperovalo již asi šest tisíc Čechů, provozujících celou řadu živností a obchodů.1

Ti vůbec první dorazili již ve 30. letech 19. století, o skutečně masové imigraci lze hovořit až o dvě dekády později, kdy se Chicago propojilo železnicí s přístavy na východním pobřeží a cesta nezabrala více než dva dny. Větší skupinky nově příchozích Čechů se usadily na severu města poblíž dnešního Lincolnova parku v roce 1852. Poté, co byli úřady vystrnaděni z prostoru mezi Clark Street a Dearborn Street za neoprávněné užívání pozemků, přesunuli se o něco jižněji do sousedství obchodních tříd LaSalle a Van Buren. Rychlý rozvoj čtvrti přinesl rovněž růst cen nemovitostí a nepříliš majetní Češi, kteří zatím museli brát zavděk špatně placenými dělnickými profesemi, byli nuceni k dalšímu stěhování, tentokrát do Beach Street za řekou Chicago. Po dalších pár letech provizorní domky musely ustoupit nové železniční trati a lidé zapustili kořeny na pulzujících ulicích, jako je Canal Street, Jefferson Street, Clinton Street, DeKoven Street, Bunker Street, Polk Street a Taylor Street. Právě zde vyrostlo první ucelené české sousedství s názvem Praha. V říjnu 1871 zachvátil město velký požár, následkem něhož lehlo popelem na 17 000 budov v původní, dřevěné zástavbě. Nové centrum Chicaga muselo být dle zákona vybudováno výhradně z ohnivzdorných materiálů, nevábné prašné uličky bez kanalizace nahrazovaly moderní bulváry, domy byly honosnější a sahaly výše k nebi. Nájmy, navýšené o povinné pojištění proti požáru, představovaly pro část komunity přílišnou zátěž. Mnoho lidí se proto vydalo za levnějším bydlením dále na jih, do míst zatím obklopených pustou plání a močály, kam se chodívalo na lov divokých kachen. Počátkem 80. let tady jistý podnikavec otevřel hostinec U Města Plzně s řízným plzeňským pivem na čepu. Podnik dosáhl takové popularity, že zanedlouho dal jméno celé čtvrti, rozkládající se mezi Halsted Street a Western Street. V etnicky pestré České Plzni s početným irským, německým, polským či italským zastoupením přesto začali Češi jasně dominovat. Natolik, že ani blesková výstavba stovek činžovních domů nedokázala čelit přílivu dalších českých přistěhovalců, a tak museli v průběhu 80. let stále častěji pokračovat dál západním směrem, kde se jejich domovem stávaly čtvrti Česká Kalifornie, Nový Tábor, Malé Vinohrady, Křižovatky či Vápenky, na jihu to byla Town of Lake. V nadcházejícím desetiletí se v kurzu ocitla také blízká předměstí Riverside, Lyons, Hawthorne, Stickney, Cicero a Berwyn, a v jednu dobu dokonce ve všech vládli čeští starostové a v posledních dvou jmenovaných krajané zaujímali bezmála třetinu populace.2

Přestože se krajanská komunita průběžně přesouvala po mapě města, na mnoha místech zapustila kořeny. Budovy a instituce, pevně spjaté s českou kulturou, vyrůstaly jako houby po dešti, stejně jako živnosti, firmy a podniky v českých rukou. Našinci získali sympatie ostatních jako zruční řemeslníci a obchodníci. Vyznačovali se, ve srovnání s jinými slovanskými národy, vysokou mírou gramotnosti. Měli pověst snaživých, společenských lidí, kteří se po tvrdé práci uměli bavit, milovali hudbu a tanec. Kvůli jazykové bariéře se sdružovali zejména se svými, s čímž souvisela i jistá přezíravost a nedůvěra k ostatním, ať už k americkým starousedlíkům, nebo k jiným skupinám imigrantů. Škodolibí kritici považovali Čechy, pejorativně označované „Bohos“ či „Bohunks“, za přízemní a přehnaně materialistické maloměšťáky, jejichž hlavním životním cílem je vlastnit bankovní konto, rodinný domek v lepší čtvrti a pokud možno o jeden pokoj více než soused. Druhá generace se už zpravidla vymanila z okovů nižší střední třídy a najdeme v ní velmi úspěšné a uznávané právníky, lékaře, finančníky, podnikatele, učitele či umělce, kteří se zapsali do slavné historie města.

Zřejmě nepřekvapí, že tím vůbec největším čechoamerickým závodem, míněno v celých Státech, byl pivovar: Atlas Brewing Company. Za úspěch vděčil Karlu J. Vopičkovi. Tento energický obchodník s realitami správně odhadl poptávku po kvalitním pivě. Roku 1891 založil s partnery Českou pivovarní společnost v Chicagu, která Atlas vybudovala a začala s velkým úspěchem distribuovat vlastní značku. Vopička byl zvolen prvním ředitelem a předsedou správní rady pivovaru. V čele ohromného komplexu na Blue Island Avenue dokázal navýšit denní produkci podniku až na 30 000 lahví. Za výrobu odpovídali zkušení sládkové původem z Plzně. Později v dobách prohibice pivovar Atlas přišel na trh s převratnou novinkou, chutným nealkoholickým pivem s názvem Peptomalt, rozdrtil konkurenci a zároveň si získal neskonalý vděk žíznivých konzumentů.

V souvislosti se zlatavým mokem nelze opomenout legendární restaurant Klas, otevřený v Ciceru v roce 1922 Adolfem Klasem, narozeným v Plzni. Typická výzdoba v podobě historické krčmy s českými i německými motivy a především delikatesní jídlo a dobře točené pivo správné teploty vítaly davy strávníků. Naráz jich podnik mohl obsloužit až tři sta padesát. Mezi časté návštěvníky patřil i gangster Al Capone, který tu s kumpány hrával karty. Stého jubilea se budova bohužel nedočkala, byla stržena a nahrazena novou výstavbou.

Tisk se stal podmínkou zdravého rozvoje krajanské komunity. Noviny vydávané v mateřském jazyce pomáhaly nově příchozím s orientací v neznámém prostředí a zároveň přinášely zprávy o nejnovějším dění ve staré vlasti. Svoboda slova a více méně neomezené možnosti vyjádření vlastních názorů, včetně těch nejradikálnějších, stály v ostrém protikladu k represím a cenzuře ze strany rakouských úřadů doma. Proto se tolik nadšených vlastenců pustilo do nejistého podniku vydávání novin či časopisů. Na naprostou většinu čekal krach a dluhy.

8. října 1875 se ovšem poprvé objevil čtyřstránkový svobodomyslný list Svornost, který vše změnil. Byl to August Geringer, původním povoláním učitel z Březnice u Příbrami, který v sedmadvaceti letech odešel zkusit štěstí za oceán. Od počátku si vytyčil smělý cíl pozvednout úroveň krajanského tisku, nedbaje na varování neúspěšných předchůdců. Pořídil si knihkupectví a malou tiskárnu a pomalu rozvíjel své podnikání. Velký požár v říjnu 1871 zničil většinu tiskařských podniků ve městě s výjimkou tří, včetně toho Geringerova. Katastrofa paradoxně přinesla nevídaný rozvoj byznysu. Zakázky se hrnuly, Geringer pracoval dnem i nocí, díky naspořeným prostředkům si mohl dovolit začít vydávat české učebnice, čítanky, romány, kuchařky, věstníky, přičemž jako jeden z prvních šikovně využíval placených inzerátů a reklamy. Skutečný průlom znamenala Svornost, první česky psaný deník vydávaný mimo Čechy. Zpočátku se potýkal s finančními problémy, abonenti nepřibývali dle představ.

Roční předplatné ve výši sedmi dolarů a padesáti centů si nemohl dovolit každý. Díky trpělivosti a nesmírné pracovitosti Geringera, který do redakce každý den přicházel už v pět ráno, nepříznivé období odeznělo a noviny se přehouply do zisku. Na vlastním pozemku v Crawford Street v roce 1917 postavil třípatrový dům, který vybavil nejmodernějšími tiskařskými stroji. Několikrát přikoupil další techniku a rozšířil výrobu. Aktivity jeho vydavatelského koncernu dalece překročily hranice Chicaga. Pod značkou Geringer vycházely noviny i v Oklahomě, Pensylvánii nebo Marylandu. Měl na svědomí přes dvě stě vydaných knižních titulů, některé se dočkaly pro mimořádný zájem i čtrnáctého dotisku. „Vzdělat, poučit, pobavit“, to bylo heslo Augusta Geringera. Manželka spolu se čtyřmi dětmi se musela přizpůsobit extrémnímu pracovnímu tempu. Za padesát let měl pouze jedinkrát dovolenou. Nadále žil velmi skromně a své nemalé jmění věnoval na dobročinné účely. Byl velkým mecenášem české národní kultury. Když 2. dubna 1930 ve věku osmaosmdesáti let zemřel, smuteční pochod v centru Chicaga čítal desítky tisíc lidí.

Českou komunitu ve městě výrazně ovlivňoval duchovní život a dokázal ji na dlouho rozdělit na nesmiřitelné tábory. S rezervovaným vztahem vedle sebe navzájem existovali katolíci, protestanté, židé a svobodomyslní (Freethinkers), kterých byla naprostá většina.3 Tito lidé vnímali katolickou církev jako spojence nenáviděných Habsburků, v Novém světě se proto snažili vymanit z jejího vlivu. Někteří nazývali duchovním otcem hnutí svobodomyslných (či racionalistů) cestovatele Vojtu Náprstka, jenž založil v červnu 1852 v Milwaukee německy psaný svobodomyslný týdeník Milwaukee Flug-Blätter, ale spíše se hovořilo o evangelickém faráři Františku Boleslavu Zdrůbkovi, který se roku 1867, rovněž v Milwaukee, nejprve stal „editorem“ antiklerikálního časopisu Pokrok, proslulého útočným stylem psaní a kladením provokativních náboženských otázek. O něco později Zdrůbek vešel ve známost díky redaktorství Geringerovy Svornosti. Ostatní se o něm vyjadřovali jako o „pravdosmělém bojovníkovi proti shnilému křesťanství, které chtěl nahradit světonázorem založeným na vědě, rozumu a srdci“. Mezi osobnosti, které se nebály kontroverzních témat souvisejících s vírou, patřil také filozof František Matouš Klácel. V USA, kam přicestoval až jako šedesátník, přijal křestní jméno Ladimír. V Čechách měl potíže s policií kvůli svým utopistickým názorům, za oceánem oproti tomu viděl příležitost. Jal se mezi osadníky šířit vizi nového uspořádání společnosti, založené na lásce a dobročinnosti, a budování prvních komun „nemýlenců“, jak nazýval svobodomyslné. Od roku 1872 pobýval v Chicagu a vydával Hlas, tiskový orgán Jednoty svobodomyslných, o nákladu okolo tří set výtisků. Mnozí Klácela vinili ze sektářství či z blouznivého mysticismu. Odhodlání, s jakým hlásal cestu k duševnímu osvobození a zbavení se náboženských předsudků, bylo možná ryzí, ale dluhy a kontroverzní pověst jej pronásledovaly až do posledních chvil, které strávil v chudobě v Iowě. Na každý pád samotný Klácelův pohřeb v březnu 1882 se proměnil v manifestaci svobodné myšlenky, která se k nelibosti katolíků nezadržitelně šířila. Přispělo k tomu založení vlastních tiskovin, škol4, svatostánků či Českého národního hřbitova (Bohemian National Cemetery) s charakteristickou vstupní branou z vápence, kde nalezly místo posledního odpočinku desítky tisíc krajanů, kteří se rozešli s církví.

Prvním českým knězem v Chicagu byl zřejmě Alois Hatala, který se stal roku 1859 pastorem v německém kostele svatého Michaela. O čtyři roky později se osm desítek českých rodin složilo na výstavbu vlastního kostela svatého Václava (St. Wenceslaus) – na rohu Des Plaines Street a De Koven Street –, u něhož záhy vyrostla také katolická škola. V pořadí třetím farářem se stal Josef Molitor, původem z Valašského Meziříčí, který od října 1867 asi půl roku také vydával Katolické noviny, první české katolické periodikum v Americe. V dalších dekádách na ně navázal deník Jednota (úvodní číslo vyšlo 5. května 1888), týdeník Katolík (od 1. července 1893) a zejména deník Národ (od 8. února 1894). Náboženské spory mohly v plné síle propuknout na stránkách tisku a jistý útlum přinesla až první světová válka, respektive společný cíl v podobě samostatného státu.

Silné národní cítění, ctění tradic z domoviny, a tím i účast na krajanských setkáních a slavnostech, členství v rozličných organizacích, spolcích, jednotách, klubech, bratrstvech, lóžích, besedách a družstvech, to bylo to primární, co charakterizovalo českou komunitu v Chicagu. Nepřekvapuje proto, že její kronikáři v meziválečném období napočítali na pět set různých organizací, především podpůrného, vzdělávacího a kulturního zaměření. Vůbec první zaznamenaný český spolek, ustavený koncem roku 1860, měl vojenský charakter. Jednalo se o Slovanskou Lincolnovu střeleckou setninu (Slavonian Lincoln Rifle Company), jež zasáhla do bojů občanské války. Krajanským spolkem v pravém slova smyslu, tedy sloužícím vzdělávacím a kulturním potřebám a podporujícím rozkvět komunity, byla od listopadu 1861 fungující Slovanská lípa (Slavic Linden). Ustavila vlastní pěvecký sbor Hlahol, jednotu Sokol, pořádala finanční sbírky na zřízení českého divadla i na zakoupení vlastní spolkové budovy v Clinton Street. Bohužel požár roku 1867 změnil stovky hodin práce krajanů v popel. Nové, majestátnější sídlo Slovanské lípy se podařilo vybudovat o dva roky později v nedaleké Taylor Street. Sluší se doplnit, že kamenné divadlo se stálým souborem založil teprve v březnu 1893 principál František Ludvík. Jeho domovskou scénou se nadlouho stalo divadlo Thalia v South Allport Street ve čtvrti Plzeň. Ludvíkův ansámbl bavil diváky přes čtyřicet let.

Význam Slovanské lípy rostl. Vedle divadelních a hudebních představení zajišťovala taktéž pořádání přednášek, praktických kurzů a jiných společenských setkání. Po zavraždění prezidenta Abrahama Lincolna se v budově sešlo smuteční procesí desítek krajanů. Koncem roku 1865 pak hostila historicky první slovanský kongres. Okolo dvou set třiceti členů Slovanské lípy, Hlaholu a Sokola se domluvilo na spojení pod záštitou organizace s názvem Národní jednota a na brzké výstavbě velkého spolkového domu, na který by si rovným dílem vzali půjčku a který by sloužil všem. Jenže představy a zájmy členských spolků se dosti lišily, ochota podílet se na akcích pod hlavičkou Národní jednoty opadala a počátkem sedmdesátých let zůstal slibný unifikační projekt pouze na papíře. Hlavní příčinou rozvratu se ukázaly být osobní spory mezi činovníky.5 Nikterak neobvyklá záležitost.

Další pestrá paleta krajanských spolků na sebe ovšem nenechala dlouho čekat. Češi se s oblibou sdružovali dle profese, vyznání, politické a ideové orientace, dle volnočasových zájmů, města či kraje původu. Rušnému spolkovému životu druhé poloviny 19. století dominovaly tancovačky, benefiční večery a bály, dobročinné bazary ve prospěch potřebných, vycházky do přírody a pikniky ve veřejných parcích. Vědět o sobě dávaly rovněž atletické, šermířské, plavecké, cyklistické či zápasnické kluby, z kolektivních sportů pochopitelně nabývala na významu kopaná a po pažitu se proháněli hráči celkem devíti krajanských klubů. Chicago mělo svou Spartu i Slavii. Tělovýchovné jednoty Sokol s vlastními sokolovnami vyrostly ve všech českých čtvrtích a nabývaly na významu. 28. června 1925 Chicago hostilo památný první slet všeho amerického sokolstva. Na ohromném venkovním stadionu Municipal Grant Park Stadium tehdy před zraky zaplněných tribun předváděly sestavy tisíce cvičenců.

Nedílnou součást komunity tvořily spolky plnící úlohu spořitelen a pojišťovacích společností, kam Češi ukládali úspory k pozdějšímu nákupu stavebních pozemků. Díky malým krajanským bankám, jejichž rozmachu napomohla i zakořeněná nedůvěra k americkým peněžním ústavům, zaujímali Češi první místo mezi přistěhovalci co do vlastnictví obytných domů. Největší důvěře českých klientů se těšila (od roku 1905 působící) banka Viléma Kašpara (Kaspar American State Bank) ve čtvrti Plzeň.

Bližší pozornost si zaslouží takzvané podpůrné jednoty, suplující do značné míry neexistující státní sociální systém. V Mottlově hostinci v Saint Louis ve státě Missouri založili krajané 4. března 1854 Česko-slovanský podporující spolek (Czecho-Slavonic Protective Society – ČSPS), za dalších šestnáct let následovaný Jednotou českých dam (Union of Bohemian Ladies – JČD) v Clevelandu ve státě Ohio. Obě organizace v 80. letech přesunuly svá ústředí do Chicaga. Vedle nich vznikla celá řada dalších a méně významných spolků, jejichž stovky poboček, označovaných jako lóže, dvory, sbory či řády, zaplnily Ameriku.6 Krajané s náročným zaměstnáním v továrnách, dolech, na pilách, v docích či na železnici měli oprávněnou obavu o zajištění rodin v případě vážného úrazu nebo smrti. Členství v podpůrných jednotách umožňovalo čerpat během nemoci a pracovní neschopnosti příspěvky srovnatelné s platem. Pokud živitel zemřel, pozůstalým se vyplácely štědré náhrady, přičemž na ně rovným dílem přispívali ostatní členové. Náklady, stejně jako výhody plynoucí z příslušnosti ke spolku, rovnoměrně pokrývali skutečně všichni, bez spekulací či kupení kapitálu v rukou několik málo vyvolených. Nemalá část nashromážděných prostředků posloužila i k výstavbě knihoven a spolkových síní a templů. Největší ČSPS jen v Chicagu se mohl v roce 1884, ke třicetiletému výročí založení spolku, pochlubit šestnácti lóžemi a dvěma tisícovkami členů. Do konce první světové války se členská základna rozšířila ještě dvanáctkrát.

Na podzim 1907 Masaryk přednášel v Chicagu znovu, ale do dějin vstoupilo až přivítání, jakého se mu dostalo o jedenáct let později. Po dvouměsíční cestovní anabázi z Moskvy 5. května 1918 vystoupil z vlaku na chicagském nádraží Northwestern. Jásající davy doprovázely Masaryka při několikahodinové spanilé jízdě městem, než dorazil do místa ubytování, dvacetipatrového hotelu Blackstone na Michigan Avenue s výhledem na jezero. Kolik lidí dorazilo sem prohlédnout si naživo vrchního velitele českých revolučních armád (Commander in Chief of the Bohemian Revolutionary Armies), jak budoucího prezidenta označil americký tisk, není známo. Některá svědectví hovořila o 100 000, jiná dokonce o dvojnásobku. Nechyběli sokolové, kapely, slavnostní řečníci, průvod v krojích, prapory s českým lvem. Jen málokterý státník takto obrátil město svou přítomností vzhůru nohama. Poté pokračoval do řady dalších měst, nicméně Masarykův blízký vztah k Chicagu setrval i v nadcházejících letech. K oslavě prezidentových sedmdesátin 3. března 1920 například schválilo šest chicagských spolků na společné schůzi zaslání velmi štědrého daru ve výši jednoho milionu korun do Československa.

Rok 1918 se slavným vyústěním představoval jen jeden z vrcholů Sabathovy kariéry v nejvyšších patrech americké politiky, kariéry trvající závratných čtyřicet pět let. Do Kongresu se dočkal dvaadvaceti znovuzvolení, jinými slovy dvě generace voličů v jeho chicagském obvodu neznaly jiného reprezentanta než Adolfa Sabatha. Ač funkci vykonával v hlavním městě USA, do Chicaga často zajížděl a efektivně lobboval za přísun federálních peněz na budování moderní infrastruktury, kanalizační sítě, osvětlení, nádraží, nemocnic a dalších projektů.