Copyright ©2022 by Clay McLeod Chapman

All Rights Reserved

Copyright ©2024 for the Czech translation by Roman Lipčík

Copyright ©2021 for Cover by Quirk Books, used with permission

Designed by Andie Reid

Cover photo by Jakub Krechowicz / Shutterstock

Copyright ©2024 for the Czech edition by Euromedia Group a.s.

ISBN 978-80-242-9927-3

Obsah

PROLOG

PRVNÍ ČÁST

pamětní kámen

odmašťovna je pro slabochy

komunální odpad

intervence

pohřeb

DRUHÁ ČÁST

prostředník

seance

kontakt

úkryt

poprask

TŘETÍ ČÁST

průhledná igelitová plachta

makáme

pokoj s kabáty

na rozloučenou

ČTVRTÁ ČÁST

teplo domova

místa v první řadě

tajná esence

přízračné psaní

zazvoň a uteč

hra na schovávanou

ochranka

předávkování

PÁTÁ ČÁST

na dně

rozvrat domova

volám všechny přízraky

úroda

EPILOG

pro M

Ti stromů kouzelných nám nesli snět

i květ i plod, je podávali nám,

leč kdo to od nich přijal, kdo to jed,

ach, tomu v dálku nedozírnou tál

řev příboje a jen se pláčem zdál

u cizích břehů, co děl jeho druh,

to znělo tiše, jak by z hrobů prál...

Alfred Tennyson: Lotofágové

(překlad Jaroslav Vrchlický)

Uvidí-li, že se postižení na domě šíří,

je to zhoubné malomocenství na domě. Je nečistý.

Leviticus 14:44

PROLOG

duchařský příběh

před třemi lety

Že by se dalo vyrazit na hřbitov, byl Silasův nápad. Práskli jsme si už u něj na koleji, aby nás kyselinka pořádně nakopla. Když jsme vyšli z kampusu a přelézali tepaný plot Hollywoodského hřbitova, byli jsme všichni čtyři už slušně sjetí.

„Co nás to napadlo, co nás to napadlo,“ drmolí polohlasně Amara pořád dokola jako nějakou potrhlou litanii. „Co nás to napadlo, co nás to–“

„Mysli na to, že tu nejsi sama,“ zašeptá Silas a zdolává plot jako první. Přehoupne se přes hroty jako olympijský šampion v disciplíně vykrádání hrobů. Za tohle by si fakt zasloužil zlatou medaili.

Chudáku Tobiasovi se na plotě nedaří najít oporu pro nohy. Obnošené vansky mu kloužou a připomíná toho maličkého zoufalce, který na dětském hřišti nemá dost síly v pažích, aby se sám vytáhl na dětskou hrazdu. Je mu trapné požádat o pomoc, pořád odstrkuje ruku, kterou mu Silas podává. „Už tam budu, už tam budu,“ brblá.

Zbyli jsme na ulici jen s Amarou, a tak se opřeme do Tobiasova pohublého zadku a postrčíme ho nahoru. Nahmátnu přitom jeho tvrdou sedací kost. Z místa, kde stojíme, se chvíli zdá, jako by plot přeletěl; vypadá jako nějaký žirafí netopýr máchající křídly na pozadí skvrnité purpurové oblohy.

Pak přijde na řadu Amara. Začne ječet, protože se skoro napíchla na zrezivělé špice. Všichni ji okřikujeme, ať je zticha, nebo se o to mezi záchvaty smíchu aspoň snažíme. Přešvihne se přes plot a sletí přímo na obličej. Na to, abychom viděli, jak dopadla, je moc velká tma, protože Silas nám zakázal používat mobily ke svícení, a tak zažívám horkou chvilku v obavách, jestli si neroztřískla hlavu o náhrobek nebo něco takového. Jenže ona se hihňá jako baba Jaga na tripu a válí se v trávě, takže máme jistotu, že ještě dýchá.

„Pojď, Erin,“ zve mě Silas skrz mříže. Drží se jich oběma rukama a obličej cpe do mezery. Jako odsouzenec, kterého jsme přišli vysvobodit. „Teď ty.“

Nedokážu odolat. Strká obličej ke mně. Jeho rty mám přímo před sebou. Nakloním se a skrz plot mu dám pusu. Rezavé tyče se mi zaryjí do tváří a rozmažou mi mejkap. Čelisti se do sebe na chvíli zaklesnou.

„Proboha, lidi,“ šeptá Amara, jenže to není šepot. „Když už, tak si pořiďte společnej hrob.“

Najednou to vidím jinak. Tohle nedokážu přelézt. Co když mi uklouzne noha a nabodnu se na jeden z těch hrotů?

„To dáš,“ ubezpečuje mě Silas. „Pomůžu ti.“

Silas s Tobiasem chytnou každý jednu moji nohu, zvednou mě a já se přitáhnu za nejhořejší příčku. Představte si roztleskávačky nastavěné do pyramidy, nad kterou mě tihle dva borci vyzdvihnou, přehodí si mě přes hlavy, já udělám ve vzduchu ten nejúžasnější přemet, jaký jste kdy viděli, a dopadnu snožmo na náhrobní kámen. Po takovém výkonu by se tribuny rozječely nadšením.

Jenže jste vedle. Přistála jsem na zadku. A tvrdě.

Silas se nade mnou sklání. „Nestalo se ti nic?“

„Myslím, že mám zlomenou kyčel.“

„To přežiješ,“ odmávne to Silas. „Podej mi ruku.“

Silas chce, abych zkusila skákat na jedné noze.

Silas chce, abych se poklepala po hlavě.

Abych se dotkla nosu.

... Silas už dál nechce nic.

Naše čtveřice se vydá po křivolakých cestičkách mezi hroby, nakloněnými na všechny možné strany jako vypadané zuby. Hřbitov se jmenuje Hollywoodský, protože několik rodáků z Richmondu se kdysi hodně dávno proslavilo a domů se vrátili, až když natáhli brka a chtěli být pohřbení v rodné hroudě. Každý se dříve či později do Richmondu vrátí. Hlavně tady leží padlí konfederační vojáci, ale je tu zahrabaných i pár zapomenutých filmových hvězdiček. Turisté se fotí u jejich nevkusných hrobů – ale teď už je hřbitovní brána několik hodin zavřená, a kdo tady zůstal, ten leží dva metry hluboko v zemi – tedy kromě nás, kterým pro dnešní noc patří všech pětapadesát hektarů hřbitova.

„Pojď za mnou,“ vybídne mě Silas. „Opatrně.“

Jako by čekal na narážku, Tobias zakopne. Sranda. On je i za bílého dne víceméně slepý, ani ty jeho lenonky mu nejsou nic platné. Když denní světlo nahradí zamžená tma a k tomu se přidá pár překážek v podobě žulových kvádrů, nemůžete se divit, že se neudrží na nohou.

Nedá mi to, abych se nezeptala: „Kam jdeme?“

„Uvidíš.“

Silas nikdy předem neprozradí, co má v úmyslu. Tím by přece pokazil překvapení. Má podivnou schopnost nás zverbovat, přimět každého, aby dělal, co řekne – a on říká hlavně jdeme, jdeme, jdeme. Má nakažlivou chuť do života, pustit se do toho s ním je vzrušující, ale zároveň děsně vyčerpávající. Co na tom záleží, že druhý den ráno musíme vstát na přednášku? Copak jsme se ještě nepoučili, že školním rozvrhem se řídí jen srabi? Silas tvrdí, že máme na víc než běžné ovce na univerzitě, a kdo by proti tomu něco namítal? Mně to přijde jako správný názor. Dovede nás přesvědčit, abychom zapomněli na vlastní zábrany, abychom se oddali náhlým popudům. Abychom za hluboké tmy naskakovali do projíždějících vlaků. Abychom se bez rozmýšlení vydávali autem na výlety do neznáma. Abychom chodili na noční průzkumy plantáží, kde údajně straší, a vydrželi tam, dokud nad opuštěnými tabákovými poli nevyjde slunce.

Město patří nám, tak zní jeho krédo. Čtyřem mušketýrům. Jeden za všechny a všichni za Silase...

Dohromady nás spojil na seminářích tvůrčího psaní v prváku společný obdiv k postmoderním autorům. Paul Auster cosplay, v podstatě. Silas chce být druhý David Foster Wallace, včetně šátku kolem hlavy a takových věcí. Tobias si nárokuje Dona DeLilla. Amara je nezdravě posedlá Pynchonem, a tak horuje pro něj. O mně Silas prohlašuje, že v sobě mám něco z Lethema, až na to, že já od něj nikdy nic nečetla. Vyliž si, odpálila jsem ho a dala si záležet, aby to znělo opravdu od plic. Spokojím se s tím, když budu nejlepší Erin Hillová na světě. Literatura byla naše věž ze slonoviny a Silas mi dával zakoušet, že jsem v ní ten nejvyleštěnější kel.

„Něco mě kouslo,“ zaúpěla Amara a plácla se dlaní přes holé rameno. Z toho jasně vyplývá, že na výpravu vylupovačů hrobů se neoblékla zrovna patřičně. „Jak je to ještě daleko?“

„Už tam skoro jsme.“

„A nemůžeš nám prozradit, kam vlastně jdeme? Než mě to tady sežere zaživa.“

„Trpělivost,“ odvětí Silas. „Kdo si počká, ten se dočká...“

Míjím andílka usazeného na vrcholu sloupu; otáčí ke mně hlavu. Zastavím se, jestli se mi to nezdálo, zírám na boubelatého nahatého chlapečka s maličkými křídly. Mrkne na mě svýma bezbarvýma očima.

Ach, bože, tak to nebyla jen vidina. Jsem ráda, že jsem si v tom udělala jasno. Jeho vytesané rysy ohladil čas, po všech těch desetiletích na dešti a v zimě mu z obličeje zbyla jen šedá plocha. Oční víčka mu ale zůstala, zvedají se a klesají přes dvě kamenné koule, které má zasazené do důlků jako dvě shnilá vajíčka. Náhrobní kámen je na dospělého nebožtíka příliš malý.

No, do prdele... Tady je pohřbené dítě. Nevyřkla jsem to právě nahlas? Nejsem si jistá.

Přejedu rukou po hrobě, prsty hmatají po každém písmenu, jako bych četla Brailleovo písmo.

LONNIE NADLER, DÍTĚ NAVRÁCENÉ BOHU.

„Erin?“ Silas mě chytne za ruku a vrátí mě do reality. „Není ti nic?“

„Ne.“

„Určitě ne?“

„Nnnne, nic.“

„Drž se u mě,“ vyzve mě, vezme mě za ruku a vede mě mezi zvlněnými řadami hrobů a já v duchu – doufám, že jen v duchu – říkám zůstaň se mnou, zůstaň se mnou, zůstaň.

Náhrobky nepostojí chvíli v klidu. Mramor se ohýbá. Náhrobní kameny se ke mně otáčejí, když je míjím. Skoro jako by to byly roztančené muchomůrky s vyrytými nápisy na poskakujících kloboucích–.

MÁ MILOVANÁ ŽENA. VZPOMÍNÁME S LÁSKOU. ODEŠEL PŘÍLIŠ BRZY. TĚLESNĚ TU NENÍ, DUCHEM ZŮSTÁVÁ.

Musím se uklidnit. Dýchat zhluboka. Nebláznit.

„Co nás to napadlo,“ nepřestává deklamovat Amara. „Co nás to napadlo, co nás to napadlo...“

Posouváme vlastní meze, jako bych slyšela Silase. Žijeme naplno. Děláme si tady z toho města soukromé hřiště a vyjeme na měsíc. Ale zachovává mlčení a vede nás mezi skotačícími náhrobky.

Ani Tobias nemluví. Nevykoukne ze své ulity. Droga mu nedělá dobře, to je vidět. Raději nechci vědět, jaký osobní hrůzostrašný film se mu právě odvíjí v hlavě.

Ale nezajímá mě to. Můj svět tvoříme jen Silas a já. My dva ruku v ruce. Ukazuje mi cestu, vždycky mě vede. Ani nevím, jestli se ještě nohama dotýkám země. Klidně bych se mohla proměnit v nafukovací balonek. Z mé paže se stal provázek a Silas běží hřbitovem a já povlávám ve větru.

„A jsme tady,“ pronese a zastaví se před hrobkou, jež vypadá jako nějaký podivný kříženec mezi antickou a staroegyptskou architekturou. Beton pokrývá popínavé víno. Ne, chyba. Je posprejovaný. Musím mhouřit oči, abych rozeznala, co je na hrobce napsané. Ani teď se pokroucená slova nechtějí zklidnit natolik, abych je mohla přečíst. Dokážu rozluštit jen...

VSTAŇ, MRTVÝ Z RICHMONDU, VSTAŇ!

Branka do hrobky by měla být zamčená, jenže není. Silas na ni zatlačí a ona se snadno otevře, zarezlé panty skřípají, že se to rozléhá po celém hřbitově.

„Tak to ani náhodou,“ prohlásí Amara. „Dovnitř nevlezu. Jsou tam pavouci!“

„Tak počkej venku,“ vybídne ji Silas. „Budeš hlídat.“

Okamžitě zmizí v hrobce. Tobias se skloní, vejde za ním jako jeho ztracený stín a dává si pozor, aby se hlavou nebouchl o dveřní překlad.

Počkej na mě, počkeeeeej, představuju si, jak volá stín za Silasem.

Amara se na mě podívá.

Naše přátelství dospělo do fáze, kdy jsme si vytříbily psychické schopnosti natolik, že nám ke komunikaci stačí jen mozkové vlny.

Ty tam fakt chceš jít? táže se pohledem a její hlas mi současně zazní naplno v hlavě.

No... já... asi jo. Chápeš, když už jsme se dostali až sem...

Ses snad posrala, Erin. Je vidět, že se jí to nelíbí. Vážně tam jdeš?

Pojď taky!

Ne, v žádným případě.

Jak myslíš. Trháš partu. Skloněná vlezu do hrobky a okamžitě cítím, jak se ochladilo. Uvnitř je pořádná zima. Leze mi pod kůži, hluboko, proniká až na kost.

Mám kratičkou chvíli pro sebe, kdy Silas s Tobiasem jsou společně někde uvnitř a Amara zůstala venku v ohromném prostoru, kde má pod nohama jednoho mrtvého vedle druhého.

Udělám to, co dělám pokaždé v takové chvíli: vytáhnu z kapsy popisovač a na stěně najdu volné místo. Obyvatel hrobky mi snad odpustí takovou drobnou netaktnost, když stěny počmáral malůvkami už bezpočet návštěvníků přede mnou. Dvojice tu zvěčnily svoje jména: PAUL + HANNA 4-EVA. Zahlédnu několik neumělých pentagramů. Tagy kudrlinkovitým písmem: ZOMBÍCI. AŤ ŽIJE VIDEOFANDA. LOVCY DUCHŮ.

Můj příspěvek je relativně jednoduchý

ERIN JE TU

V přítomném čase. Ne v minulém. Část sebe tady zanechám.

Budu tu pořád.

„Ježiš, to je kosa,“ zakňourá Amara za mnou. Nikdy nevydrží dlouho sama. Ví to stejně dobře jako já. Silas to ví každopádně. Nesnáší být sama. Přivine se mně, zastrčí mi ruku pod paži a třese se zimou. „Stýskalo se ti?“

„Jako vždycky,“ odpovím. Jako diváci nadcházející Silasovy seance se k sobě stulíme v pomyslné první řadě.

„Všichni se posaďte do kruhu,“ vybízí nás.

Přinesl si svíčky. Pochopitelně. Jeho batoh obsahem připomíná krabičku poslední záchrany pro každého pokušitele nadpřirozena. Vytahá z něj potřebné propriety a začne rozsvěcet.

„Nesedím nikomu na hrobě,“ Amara jako by ujišťovala samu sebe a já s ní výjimečně souhlasím. Všude kolem slyším neznatelné cvakání chitinových nožek hmyzu. Po noze se mi plazí snad kilometr dlouhá stonožka a nedá pokoj, ani když ji několikrát po sobě plácnu. Zalezu ti mezi nohy, promluví a stočí se do smyčky. Hihi hihi hihi.

„Pojď sem,“ vybídne mě Silas a probere mě z omámení. „Pan Pool se nebude zlobit.“

„To je kdo?“ nechápu.

„Ty jsi ještě nikdy neslyšela o panu Poolovi? Někdy se mu říká taky Richmondský upír, ale to je kravina. Ve skutečnosti je to revenant.“

Amara odfrkne, až se to ozvěnou rozlehne po celém stísněném prostoru hrobky.

„Pardon,“ omluví se. „Co že je...? Reve... co?“

„Revenant. Ten, kdo uvízl na hranici mezi světem živých a mrtvých.“

„To je mi ho líto,“ poznamenám a pohledem sklouznu ke stínům vrhaným svíčkami, jež se přelévají, jako by byly tekuté. Necítím žádné proudění vzduchu, ale plameny se mihotají a ohýbají ke straně, jako by na ně skutečně působila nějaká vnější síla.

„Podej mi ruku,“ vyzve Silas Tobiase a prsty přejíždí po mramorovém obložení hrobky.

Tobias bez námitek vyskočí, aby mu vyhověl. „Jo, jasně.“ To je za celou noc jeho nejdelší proslov.

Silas chce, abych se s ním vloupala do téhle hrobky.

Silas chce, abych s ním vykopala tady ten hrob.

Silas chce...

„Hele,“ ozve se Amara, „co to děláš?“

„Potřebuju jeho jazyk.“

„Cože? Řekni to ještě jednou.“

„Prý když revenantovi vyřízneš jazyk, můžeš pak mluvit s mrtvými.“ Silas to pronese docela klidně, jako by to byla ta nejpřirozenější věc na světě.

„Tak to ne,“ vrtí hlavou Amara. Její hlas se odráží od stěn hrobky. „Dobrou noc, já jdu.“

„Nezdá se ti, že na to, abys z toho vycouvala, je už trochu pozdě?“

„Děláš si srandu? Neřekl jsi nám, že budeme uřezávat kusy z mrtvol!“

„A šla bys s námi, kdybych ti to řekl?“

„Si piš, že ne!“

Jako nezúčastněný divák sleduju, jak se štěkají.

„A bylo nutné dát si k tomu trip?“ chce vědět Amara.

„A proč by ne?“ zní Silasova odpověď. Má vždycky na všechno odpověď. „Usnadňuje to spirituální spojení. Musím si s někým promluvit.“

S matkou, napadne mě. Silas ji nikdy konkrétně nezmíní. Nemusí. Všichni víme, že zemřela, když mu bylo devět. Silas ochotně připouští, že zahynula při dopravní nehodě, ale mně přiznal, že seděl připoutaný na zadním sedadle, když to do jejich Toyoty Matrix napálil na mezistátní dálnici kamion. Silas mi vyprávěl, jak jejich auto vyletělo z vozovky, obracelo se ve vzduchu, až se mu z toho točila hlava, že si vzpomíná, jak matce vlály kolem obličeje vlasy a krk se jí kroutil... a kroutil. Pak zůstali najednou jeden na druhého hledět, matka se krví podlitýma očima dívala na zadní sedadlo otvorem v opěrce hlavy a bradu měla opřenou mezi lopatkami. Páteř se jí tak překroutila, že jí málem upadla hlava. Na místě ji udržela jen zkroucená kůže.

Ale neumlčelo ji to. Vypadala hrozně zmateně. Nechápala, co se s ní děje. Byla v té chvíli skoro mrtvá, ale mluvila na mě. Říkala, že všechno dobře dopadne. Že se mi nic nestane. Že mě má ráda.

Silas vyvázl z nehody bez jediného škrábnutí. Zázrak, tvrdil. Tehdy začal věřit na přízraky. A hledat matku.

Stěna hrobky se v rohu drolí.

Stačí, aby do ní Silas párkrát kopl patou, a bude se poroučet. Kameny vypadnou a uvolní cestu k rakvi.

„Tak s tím jdi do prdele,“ uleví si Amara. „S tím jdi fakt do prdele.“

„Ty si stoupni tady na tu stranu,“ instruuje Silas Tobiase. „A jenom mi pomoz táhnout.“

Kluci se pustí do vyhrabávání jakéhosi Drakuly z vidlákova, nebo jak ho charakterizoval Silas, a mě s Amarou nechají, ať si poradíme s vlastní panikou, jak nejlépe umíme.

Oběma je nám jasné, že je to debilní nápad. Amara mě o tom nemusí přesvědčovat, ale bude házet vinu na mě, protože na neprůstřelného Silase si nedovolí a vyčítat to sobě samé ji samozřejmě ani nenapadne.

Pohledem zabloudím ke vchodu do hrobky, jímž se dovnitř dere temnota.

„Kluci?“ Nikdo mi nevěnuje pozornost. „Kluci!“

„No?“ ozve se Silas. „Co je?“

„Přízraky.“ Víc ze sebe dostat nedokážu a jen ukazuju ke dveřím. Hřbitov je jich plný. Přes hroby přejíždějí kruhy světla. Blíží se. Plují přímo k nám.

„Vidíš je taky, ne?“ zašeptám. „Prosím, řekni, že je taky vidíš.“

„Co to je?“ vydechne Amara ohromeně.

„Utíkáme,“ zavelí Silas.

Silas chce...

Silas chce...

Silas mě popadne za zápěstí a trhne. V paži mi křupne, jak mě táhne, a pak už jsem z hrobky venku celá. Nemůžu odtrhnout pohled od světelných kruhů, které poskakují po řadách hrobů, jak přízraky natahují svá nehmotná těla blíž a blíž k nám.

Počkat. To nejsou žádné přízraky.

Baterky. Jde po nás ostraha hřbitova. Docela se mi ulevilo. Ženeme se pryč přes tu nejobtížnější překážkovou dráhu na světě. Za sebou napočítám tři paprsky světla. Máme početní převahu, a to znamená, že jeden z nás bude mít možná dost štěstí a unikne.

„Padáme, padáme, padáme!“ volá Silas přes rameno.

Amara vykřikne. Nemůže dál, poznám to. Nedostane se odtud.

V duchu si slibuju, že za ni složím kauci. Vyžebrám u rodičů, ať mi pošlou peníze, a vyplatím ji z vězení. Ani vlastně nevím, jestli lze kauci za kámošku zaplatit kartou.

Tobias běží v čele. Ani se neohlédne. Jako nějaká nohatá gazela ve slim džínsech. Přeskakuje hroby, jako by mu šlo o život. Kurva, kurva, kurva, kurva, heká do rytmu, pak zabočí doleva a ztratí se mezi náhrobky, jako opravdový přízrak.

Silas mě bohudík drží pořád za zápěstí. Nebýt toho, že mě vede, naviguje nekonečným bludištěm hrobů, nedala bych to. Na to, abych běžela o život, mám v této chvíli příliš lineární uvažování. Brala bych to přímou čarou, jenže hroby nestojí v zákrytu.

Andělíčci nás povzbuzují, tleskají drobnými ručičkami. Žulový anděl velebně potřásá hlavou. Mimoděk si vzpomenu na mámu, že by se jí asi hrubě nelíbilo, co právě dělám.

„Přidej, Erin,“ pobízí mě Silas. „Dělej!“

Strhne mi paži vlevo a málem mi ji vyrve z kloubu. Než se stačím zorientovat, kam padám, skončíme oba na zemi. Tráva mě škrábe na krku. Silas mi přitiskne dlaň na ústa a já pochopím, že se nesmím ani pohnout a musím být zticha, i když v duchu bych nejradši řvala.

Hrob.

Ležíme na něčím hrobě, schovaní za náhrobkem.

Snažím se ze všech sil tajit dech, když kolem nás projde hlídač a klíče mu zvoní u pasu. Držíme se se Silasem jeden druhého, tiskneme se k sobě, mačkáme se, abychom se oba vešli za náhrobek. Hlídač nás mine, ale my ležíme dál, ani se nehneme, dokud nemáme jistotu, že je vzduch čistý.

„Myslíš, že se odtud dostaneme?“ zeptá se Silas. Vdechuju jeho slova. Chutnám je na jazyku. Za pár hodin vyjde slunce. Můžeme utéct nebo můžeme...

„Zůstaň tady.“ Políbím ho natolik prudce, že zátylkem břinkne o mramor, ale neuhne. Vjedu mu prsty do vlasů a nahmatám v nich uschlé listí. „Zůstaň tu se mnou.“

Chci se tu s ním chvíli schovávat za náhrobním kamenem, tisknout k němu hlavu, přerývaně po té honičce dýchat, s rozbušenými srdci, postupně sladit každý náš nádech a výdech a dál jen dýchat jako jeden, jako bychom měli jen jedny plíce.

Ruka mi sjede po jeho hrudi a zastaví se na kalhotách.

„Co to děláš?“ ptá se.

„Co asi?“

„Myslíš to vážně? Nemám s sebou ochranu.“

„Myslím to vážně.“

„Musíme být tiše.“

„Hrozně tiše,“ zašeptám.

Silas mi zabloudí rukou k pasu. Doufám, že je to jeho ruka. Chvíli mi trvá, než si uvědomím, že mi po kůži neleze bezpočet nožek nějakého hmyzu.

Musím se soustředit na jeho tělo. Na jeho živočišnost. Na jeho ruce. Cítím, jak mi pod košili pronikají zdrsnělá bříška prstů – a na chvíli vypadnu z reality. Už to nejsou jeho prsty, ale kroutící se hmyz, jenž přebývá tady v těch rakvích, který se plazí špínou a blátem tohoto provinčního hřbitova a tyje z každého nebožtíka, který mu přijde do cesty. Z dávno zapomenutých filmových hvězdiček. Z mrtvol konfederačních generálů.

A teď i ze mě. Přišla jsem na řadu. Naběhla mi ta pitomá básnička z dětství – leze, leze brouk, chce, abys na něj kouk, a když na něj koukneš, na oprátce se zhoupneš – a teď, když mi vstoupila do hlavy, nemohla jsem se jí zbavit.

Leze, leze brouk–

Silas mi boří prsty do těla.

Leze, leze–

Vím, že mi jen hrabe z nepovedeného tripu, ale brouky, kteří se mi hemží po těle, to nezastaví. Musím se soustředit. Nechat se vést Silasem.

leze brouk–

Silas přitiskne rty na moje, jenže ty jeho nejsou žádné rty, ale červi. Cítím, jak se jeden uvolní, a sklouzne mi po jazyku do hrdla.

a když na něj koukneš–

Povolí mi zip na kalhotách. Silas našel, co hledal. Co jsem mu nabídla. Já jen musím zahnat účinek drogy. Když nechám oči zavřené, nebude to tak hrozné. Musím se držet Silase.

Držet se...

Držet...

Už je slyším. Ty všechny dole. Mrtvé. Museli jsme je probudit. Vyrušit je z jejich věčného spánku. Teď se dali do pohybu, převalují se v rakvích, jsou při vědomí a vnímají, že se nad nimi někdo svíjí. Slyším, jak to praská, když zatínají křehké pěsti, a nedokážu se ubránit představě, jak těsně pod námi všichni onanují, ve stísněných rakvích si mastí stovky na kost ztvrdlých údů potažených zvetšelou kůží.

Probudili jsme mrtvé.

Každé heknutí, každý vzdech, který se mi vydral ze rtů, je musel dohánět k šílenství. Šepotavými hlasy povzbuzují Silase: Jo, dělej, dělej, dělej!

Chtějí mě.

Silase už necítím. V okamžiku, kdy do mě vypustí napětí, ztratí jeho tělo pevné obrysy. Veškerá jeho fyzická podstata praskne, rozprskne se na mě a já už nesvírám v náruči tělesnou tkáň, ale klubko červů zapletených jeden do druhého, kteří se mi kroutí na kůži, lezou mi sem a tam po těle, a nemohou přestat, protože mě požírají a když se na něj koukneš, na oprátce se zhoupneš.

PRVNÍ ČÁST

jak přijít o přítele

pamětní kámen

Nemůžu nahmatat tep. Reakce scházejí. Nedýchá. Hodnoty všech vitálních funkcí míří k nule. Než se nabije defibrilátor, potrvá nějakou chvíli a já tu chvíli k dispozici nemám. Odchází mi. Mohla bych nasadit kardiopulmonální resuscitaci, ale tu si zpravidla šetřím až na závěr večera.

„Slyšel jsem, že tu mají dobrá kuřecí křídla,“ poznamená Tanner.

Mohla bych to vzdát. Ohlásit čas úmrtí tady toho muže, přikrýt ho, a než ve zdejším podniku skončí happy hour, vyplnit štítek – ale ne, nevzdám to. Dnešní noc nikdo nezemře. Za mojí služby ne.

Číšník mi konečně přináší gin s tonikem. S křížkem po funuse... Každý lok by mě zdržel, a tak tedy rychle přiložím elektrody – kontrolka svítí – a doufám, že do tohoto rozhovoru vdechnu trochu života. Požádám číšníka, aby mi přinesl další epinefrin, a zvednu přitom zpola prázdnou sklenici, v níž zacinkají rozvířené kostky ledu.

„Odkud znáš Amaru?“ zeptám se.

„Z cateringu.“

„Ty děláš catering?“

„Ne, to ne. Ona dělala catering na akci, kterou sponzorovala moje firma.“

„Tvoje firma? Nevěděla jsem, že–“

„Firma, kde pracuju.“ Zdá se mi, že se trochu začervenal. Ty jeho tváře! Snad se Tanner přede mnou nestydí? „Zahlídl jsem ji, když měla pauzu na cigáro. Nabídla mi na parkovišti jointa.“

Ano, to odpovídá. Zachránkyně Amara. Zvednu sklenici k přípitku.

„Tvrdila, že má kamarádku, která by podle ní byla pro mě jako dělaná a...“

„Jo, aha.“ Překvapilo mě, že si Amara myslí, že by se Tanner ke mně hodil. Pěkný by byl, ale je to slušňák. Nemá jedinou kérku. Pravděpodobně po něm neustále chtějí doklady, jestli je plnoletý, a z toho musí mít mindráky. Je celý nažehlený, jako by to, co má na sobě, zrovna stáhl z ramínka. Jeho kolínská se tluče s vůní bobulí jalovce, které mi plavou v ginu, ale je vykoupaný, což je pokrok oproti klukům v tričkách rockových kapel, s nimiž se obvykle tahám. A navíc dovede vybrat podnik.

„Víš, co původně bývalo tady v té budově?“ zeptám se.

„Měl bych to vědět?“

„Patřila k plantáži. Sedíme v někdejší ubytovně otroků.“

Všimnu si, jak Tannerovi poskočil ohryzek.

„Velká část budovy shořela při požáru dlouho před občanskou válkou. Zbylo z ní jen tohle. V přízemí bývala kuchyň. Otroci, kteří v ní pracovali, bydleli v patře. Každé ráno sešli dolů, připravovali jídlo pro pány a večer se zase vraceli nahoru. Z domu prakticky nevyšli.“

Vyhlédnu nejbližším oknem do ulice Foushee. Zbytek bloku byl už pár desetiletí přestavěný na obytné domy, ale tuto budovu nikdo nestrhl a zůstala zde jako jednopatrové svědectví slavné historie Richmondu. Není těžké ji ignorovat. U vchodu je pamětní kámen s vyrytým letopočtem 1797, který na historii budovy upomíná, ale výslovně se o ní nezmiňuje. Tanner kolem něj prošel a ani ho nevšiml.

Přejedu pohledem po lokále. Míst tu moc není, jen deset stolů, všechny obsazené zazobanými hosty. Ladění do bíla. Ze všech hostů jsme zdaleka nejmladší. Podnik otevřeli teprve nedávno, Tanner tedy musel mít konexe, aby tu sehnal stůl. Snažil se na mě udělat dojem, ale z jeho vyděšeného výrazu je zřejmé, že o tom, co zde bývalo dříve, nemá zdání.

To je prostě Richmond. Na každém kroku tu narazíte na kapitolu z dějin. Celé tohle město je jeden hřbitov. Ať šlápnete kam chcete, stojíte na hrobě.

„Pane jo... To jsem nevěděl. To jsi našla na webových stránkách restaurace nebo...?“

„Dějiny Richmondu mě vždycky zajímaly. Měla jsem je jako předmět na vysoké a od té doby se to se mnou vleče.“ Nepouštím se do podrobností typu, že plantážníci byli na své otrocké kuchaře pyšní nebo že předkrm z ibišku za patnáct dolarů, o dalších předražených pokrmech na zdejším jídelníčku nemluvě, vychází z kulinářských tradic otroků, kteří vařili pro richmondské bohaté rodiny.

„Jsi utajená historička? Snad abych si dělal poznámky.“

Není to nejvhodnější rozhovor pro náhodné rande. Mohla bych Tannera prostě poučit, že nemám ráda, když mě někdo posuzuje podle profese, když jsem ke všemu právě v jakési mezifázi, protože mám spadeno na místo ve vyhlášené reklamce a léto trávím přicmrdáváním v tátově právnické firmě, kde si mě považují jako správce sociálních sítí. Ale přece tu nejsem, abych se vychloubala svými kancelářskými úspěchy, no ne?

„Ne, jsem sériová vražedkyně.“

Tanner na mě pohlédne, jako by mě viděl poprvé.

„Jsme v tom s Amarou sehrané,“ nepřestávám si ho dobírat a on mi doslova visí očima na rtech. „Ona na svém cateringovém vedlejšáku vybere vždycky náhodně nějakého chlápka, zkouří ho a pak se jakoby mimochodem zmíní, že má kamarádku, která by se k němu podle jejího mínění dokonale hodila. Mým úkolem pak je opít ho a přežrat natolik, že ztratí ostražitost, vylákat ho na předem domluvené místo, kde už čeká Amara a kde ho společně rozsekáme na malé kousky.“

Tanner ani nemrkne.

„Tak to... to jsem nečekal.“

„Můžu tě ujistit,“ zašeptám a nakloním se k němu blíž, „to žádný z nich.“

„No a...“ taky se ke mně nakloní a opře se lokty o stůl. „Co děláte s těly?“

Ten kluk se mi začíná líbit.

„Jak říkám – samozřejmě je rozkouskujeme. A pak je naházíme do řeky.“

„To má logiku.“ Usměje se. Má pěkný úsměv, to mu musím přiznat. „Ale nemůžete to všechno vyklopit na jednom místě. Měli byste je rozházet na větší ploše. Rozptýlit je.“

Páni, Tanner pochopil vtip a sekunduje. „Ty už jsi něco takového dělal, přiznej se.“

„Já? Kdepak, to ne... Ale bratra zmasakrovala dvojice sériových vrahů.“

„No to snad ne! To jsem netušila.“

„To je v pohodě. Celý minulý rok jsem po těch dvou, co ho zabili, šel. Abych ho pomstil.“

„A narazil jsi na mě! To je snad osud.“

Zasměje se. Je to upřímný smích. Vidím, jak musel vypadat, když byl malý kluk. „Vypadá to tak, že?“

A je to tady. Slaboučké, ale je to cítit. Tep. EKG ho zaznamená, jen docela neznatelný výkyv křivky na monitoru.

Rande přece jen ještě nemusí být ztracené. „Tak dobře,“ povídám. „Nechám tě žít. Prozatím.“

„Týjo!“

Zavibruje mi mobil. Předpokládám, že je to kontrolní telefonát od Amary. Když vidím, že volá Silas, píchne mě pod žebry. Teď ne. Převrátím telefon a navážu hovor. „Pověz mi, už jsi měl někdy takovéhle rande naslepo?“

„Vlastně ne. A ty?“

„Ne.“ Richmond je tak malý, že citový život v něm se stává veřejným tajemstvím. Musíš se vymanit ze svého společenského okruhu, aby ses seznámila s někým, kdo nehraje v kapele s tvým bývalým.

„Proč jsi teda souhlasila?“

Kvůli tepu. Abych zažila zrychlený pulz. Můj vkus na chlapy mi už leze krkem a ve čtyřiadvaceti mám nejvyšší čas zbavit se svých špatných návyků. Jsem jako ta ryba, která se hrabe z kaluže té prvotní břečky, z prebiotické polévky, chce se zbavit všeho, co bylo a postavit se na dvě vlastní nohy. A dýchat. Potřebuju se evolucí vymanit ze svého zničujícího milostného života.

„Amara má spolehlivý nos na chlapy. Jejímu odhadu důvěřuju,“ zalžu.

„Jak se její nos osvědčil dnes večer?“

„Odpověď je za-ha-le-ná ml-hou,“ napodobím hlas mechanické věštecké koule, s níž jsme si hráli jako děti. „Zeptej se později.“

Tanner má něco do sebe, ale do dalšího rande se zatím zrovna nehrnu. Vykrucovat se ale taky nemíním. Jsem tu proto, abych si rozšířila obzory, jak to postavila Amara. Potřebuju se vymanit ze své komfortní zóny umolousaných bubeníků a vydat se do neznáma. Už žádní kytaristé. Žádní revolucionáři z periférie s palestinou kolem krku. Na takové rande naslepo bych nikdy nebyla přistoupila, kdyby mě Amara doslova neuprosila. Počíná si jako kočka, která vám v tlamě přinese zkrvavenou zdechlinu. Podívej, ulovila jsem ti ptáčka ajťáčka!

„Mimochodem,“ Tanner si odkašle, a tím mě vrátí zpátky. „Amara říká, že děláš dobročinnou komunitní organizátorku.“

To ji opravdu nenapadlo nic lepšího? Proboha, to bych měla být překvapená, že se se mnou chtěl vůbec setkat.

„To bývávalo, na vysoké,“ vypravím ze sebe. „Teď už skoro vůbec. Tehdy jsem hodně spolupracovala s nevládkami, které se zabývaly problematikou předsudků v rámci vysokoškolského systému–“

Tanner má zamžený pohled.

„– pomáhala jsem s koordinací kampaně na sociálních sítích–“

Zase se mi ztrácí. Z křivky je znovu přímka.

„Neměl bys nic proti tomu, kdybychom se přestali bavit o práci? Připadám si nudná i sama sobě.“

Tanner ožije. „Jako že bychom přešli rovnou k nepřístojnostem?“

„Jo! Ukaž, co je v tobě. Pověz mi něco, co bys na první schůzce nikdy nikomu neřekl.“

„To je na můj vkus trochu za čárou.“

„Ale no tak! Nemáš přece co ztratit.“

„Dobře, ale ty první.“ Tanner na to jde sportovně. „Dámy mají přednost.“

„Jak galantní.“ Chvíli mi ale trvá, než mě napadne něco kloudného. Něco drtivě upřímného. „Tak jo. Jdeme na to. Jsi připravený?“

„Jo.“

„Jednou jsem se zúčastnila...“ Zhluboka se nadechnu. „Soutěže o královnu krásy.“

„Tak to vyklop celé, když jsi to už nakousla.“

„Byla to dětská Miss Konfederace. Šla jsem za JonBenét Barbie, na hlavě jsem měla pastelový kovbojský klobouk. Na fotkách ze školních ročenek té doby vypadám, jako bych se fotila pro módní časopis.“ Při pouhé vzpomínce mi přeběhne mráz po zádech, ale Tanner ožije.

„To ti nevěřím.“

„Nekecám!“

„Promiň, ale to je kravina.“

„Proč bych lhala?“

„Prostě nevěřím. Máš důkaz? Ukaž fotku.“

„Ani kdybys mě zabil.“ Nechám si pro sebe, že v den svých desátých narozenin jsem rozlámala všechny korunky, které jsem v soutěžích získala. Máma našla hromadu zohýbaných trosek posázených barevnými sklíčky na zemi uprostřed mého pokoje. Dodnes mi neodpustila. A vedle nich naházená všechna ta tílka nad pupík. „Tohle je téma přinejlepším až na třetí rande, a to bys mohl mluvit o štěstí.“

„Holka, neměl jsem zdání, že mám rande s jižanským královským majestátem.“

„Tak ať ti to nestoupne do hlavy.“ Nehodlám se zmiňovat o tom, že z tátovy strany jsem přímým potomkem generála Ambrose Powella Hilla mladšího. Chodila jsem už s takovými, kteří vzali dráhu, když jsem to vybalila. Město se takovými urozenými potomky hemží. „Jsi na řadě.“

„To nemůžu trumfnout.“

„To těžko.“

„Dobře. Možná bych něco měl–“

Znovu mi zavibruje mobil. Otočím ho a podívám se, kdo volá. Zase Silas.

„Nevezmeš to?“

„Ne.“ Přinutím se k úsměvu. „To je jen kamarád. Nic důležitého.“

„Mně to nevadí, vážně.“

„Ne, to je v pohodě.“ Vypnu mobil a uložím ho do kabelky. „No... tak co máš za tajemství?“

Přemluvím Tannera, aby nechal auto stát, kde zaparkoval, a absolvoval se mnou pěší túru po městských pamětihodných graffiti. Pro mě to znamená skutečnou zkoušku pro případný vztah. Uvidíme, jakýma očima bude nahlížet na zdejší ulice.

Vzpomínám, jak jsem si poprvé uvědomila, že o tom, co se kdy ve městě událo, lze najít oddělené, téměř paralelní svědectví. Všechno, co se v Richmondu odehrálo, je popsáno na zdech prakticky každé zdejší budovy. Ještě za studií jsem se jednou v noci potácela z baru a zůstala ohromeně stát na místě, když jsem uviděla, jak na mě ze zdi shlíží mladá černoška. Po tvářích jí kanuly slzy velké jako moje pěsti, ale v pohledu měla hněv. Natáhla jsem k ní ruku, dotkla se jí a pod její kůží nahmatala cihly. Nad hlavou měla nápis nasprejovaný rozmáchlým písmem zdobným jako krajka:

SPRAVEDLNOST PRO KENDRU

Kdo byla Kendra?

Jen co jsem se vrátila domů, jala jsem se googlit, dokud jsem ji nenašla: Kendra Thomasová. Devatenáct let. Byla zastřelená právě tam na tom místě. Nikdo nevěděl, kdo to udělal, a nikdo po tom nepátral. Už ne. Její jméno se nedostalo ani do místního zpravodajství, nemohla jsem se tedy divit, že jsem se o ní dozvěděla až teď. Ale Kendra Thomasová tu s námi být nepřestala, tyčila se nad křižovatkou ulic Grace a North Henry, dívala se na každé projíždějící vozidlo a každého chodce a nutila je, aby její existenci vzali na vědomí. Nástěnná malba spravedlnost nesjednala a ta nepřišla, ale její existence zaručovala, že se na Kendru zatím nezapomnělo.

Kendra je tu.

Takových nástěnných maleb se najde víc. Jsou všude kolem nás, čekají, až je zaregistrujeme, svědčí o událostech, o nichž nikdo nemluví, přetrvávají i přesto, že se město vyvíjí a každých pár let mění kůži. Příběhy, jež se za těmito malbami skrývají, nejsou možná plně vyřčené, ale už jen jejich množství mi napovídá, že tohle není stejné město, v němž vyrůstali moji rodiče. Nástěnných maleb přibývá, kdežto sochy konfederačních generálů podél avenue Pomníků jen čekají na den, kdy je někdo pokácí.

Hodlám tuto podobu Richmondu představit Tannerovi. Jsem zvědavá, jak zareaguje. Vidím to – nevím – nadějně? Optimisticky? Už je to nějaký čas, co jsem to na někom vyzkoušela. Naposledy na–

„Kam mě to vedeš? Doufám, že ty řeči o sériovém vrahovi byly jen sranda.“

„Tady. Tahle patří k mým oblíbeným.“ Zůstaneme stát před albínskou chobotnicí, jež pokrývá východní zeď obchodního domu Fan Thrift. Bledá chapadla se natahují po celém boku cihlové budovy, ohýbají se za roh, jako by ji svíraly. „Co ty na to?“

„Páni! Toho jsem si nikdy nevšiml.“

„Jak jsi to mohl přehlídnout? Ta malba je velká jako celý barák.“

„Asi jsem se na to nikdy nezaměřil.“

„Nástěnné malby jsou všude, kam se podíváš. Stačí jen zvednout hlavu.“

„Není to trestné? Poškozovat veřejný majetek?“

„To je první, co tě přitom napadne?“ Za to ti strhnu dost bodů, Tannere...

„No jo, ksakru. To byla hodně blbá poznámka. Můžeme to vrátit? Jen o deset vteřin zpátky?“

„Žádné vracení nebude, je mi líto.“

„Já jen že... Nikdy jsem ještě neměl rande s někým jako ty,“ vysvětlí.

„Jak jako já?“

„Jsi... bezva?“

„Bezva? Kdes to vzal? V šesté třídě?“

„Většina holek, se kterými se scházím, jsou– nevím. Nejsou jako ty. Jsou jiné.“

„`Nejsi jako jiné holky' mi nepřipadá zrovna jako nejvhodnější věta.“

Zasměje se, odvrátí se od chobotnice a podívá se na mě. Trochu si nakročí, jako by se chtěl přiblížit, ale pak jen dodá: „Jak bych měl tedy mluvit, aby ses se mnou chtěla zase vidět?“

„Co třeba: `Dneska platím já.'?“

Pomalu se blížíme k mému domovu a já si uvědomuju, že nastává situace „buď – anebo“. Sehrála jsem v duchu sama se sebou celý tenisový zápas – pozvat ho k sobě, nepozvat ho k sobě – a najednou si uvědomím, že mám pořád vypnutý mobil.

Zapnu ho a přístroj se málem roztrhne textovkami. Silas. Silas. Silas. Nemůžu je všechny číst.

Mám i hlasovou zprávu. Ústy Tannerovi němě naznačím momentík a zvednu mobil k uchu.

Přijď mě zachránit.

To je všechno. Vzkaz nemá ani tři vteřiny. Silas už zase potřebuje, aby ho někdo zachraňoval. Potřebuje mě.

Znovu si hlasovku přehraju, abych se ujistila, že jsem se nepřeslechla. Každopádně je to od Silase nová taktika. Zatím nikdy nezašel tak daleko, aby prosil o pomoc. Přijď mě zachránit.

Silas chce, abych ho dostala z léčebny.

Silas chce, abych ho vyplatila z vězení.

Silas chce...

„Stalo se něco?“ ptá se Tanner.

„To je dobrý,“ odpovídám. Měla bych mu to prozradit: Slepuju rozpadlý vztah. „Přítel nezvládá partnerské problémy.“ Proč mi to Silas dělá? Vždycky očekává, že všeho nechám a přiběhnu mu na pomoc.

Ví, že mám rande? uvažuju. Samozřejmě že ne. Absurdní myšlenka. Nikdy neví, co se mnou je, nenapadne ho, aby se zeptal, jak jde život. Můj život. Tedy to, co se celé dva roky od promoce snažím uvést do chodu.

Přijď mě zachránit, zavelel.

Před domem, kde bydlím, popřeju Tannerovi dobrou noc a letmo ho políbím na tvář. Z jeho udiveného výrazu vyrozumím, že čekal víc, ale když pochopí, že tím rande končí, zachová se jako dokonalý gentleman. Padne několik mlhavých příslibů. Zajdeme příští týden na panáka?

„Na Franklinově ulici právě otevřeli nový sportbar, kam se chystám zajít,“ povídá a já se slyším, jak bez nadšení odpovídám: Jasně, dobrej nápad. Jeho číslo mám v mobilu, a tak mu slíbím, že napíšu. Dívám se, jak se nemotorně otáčí, jako by najednou nevěděl, co s nohama. Když odchází ulicí, vidím, jak zvedá pohled k okolním budovám a prohlíží si je, jako by je vnímal novýma očima – nebo se o to přinejmenším snaží.

„Slibuješ, že brnkneš?“ zavolá, když dojde na roh.

„Čestný slovo,“ houknu na něj a zvednu dva prsty, které jsem si předtím naslinila o ten svůj prolhaný jazyk. A pak je pryč. Spolklo ho město.

Zamířím o kus dál ke svému autu a přitom napíšu Silasovi:

Kde jsi

odmašťovna je pro slabochy

Kolikrát už jsem jela po téhle trase?

Určitě desetkrát – co desetkrát? stokrát –, abych ho vytáhla z průšvihu. Všechny jeho výmluvy znám nazpaměť. Zažila jsem všechny jeho nejhorší propady. Starala jsem se o něj, když se potácel v těch nejdrsnějších absťácích. Je to moje pohovka, na kterou sebou vždycky plácne, to já mu půjčuju peníze, i když si s bolestí uvědomuju, k čemu je použije.

Mírná sprška rozprskne dešťové kapky o přední sklo do rozplizlých vzorů. Vyhýbám se pohledu do zpětného zrcátka, abych se neviděla, a soustředím se na cestu. Kdybych se zahlédla, litovala bych toho: vyčítavý pohled rámovaný očními stíny. Co to k čertu dělám? Školu máme za sebou, už nejsme žádní cucáci. Měli bychom se chovat jako dospělí. Přinejmenším se o to snažit. Jenže Silasovi to nedochází.

Pustím rádio.

Žádný z těch plytkých popěvků mě nebere, a tak ho zase vypnu a pokračuju v jízdě v tichu.

V době, kdy moje kamarádky z dětství balily fotbalisty, které si pak braly, já se loučila s růžovými tričky z obchodního domu J. Crew, barvila si vlasy a nechala si udělat piercing nosu – běžné projevy vzpoury v dospívání. Nic z toho ale nevyděsilo moje rodiče tolik jako Silas.

Poprvé jsem ho uviděla na křižovatce ulic All-American a Vagabond Boy, když jsme byli v prváku.

Vypadal jako Rimbaud s postavou fotbalového rozehrávače, silný, ale přitom ne hrubián, svalnatý, ale žádný nabušenec, taková kopie Kerouakova Sala Paradise. Podobně jako kdekdo jsem se stala obětí jeho úsměvu. Toho jeho úšklebku, který vždycky věstil nějakou rošťárnu. Jako kocour, který sežral kanára, a šklebí se, zatímco mu ze zakrvácené tlamy ještě čouhá nepoddajné brko. Byl docela jiný než kluci, kteří si mě ochočili na střední. Měl neklidného ducha, pořád něco hledal, chtěl víc víc víc. Dal mi pocítit, že žiju, když mě všechno ostatní, čím jsem žila dosud, odepsalo jako něco mrtvého.

Náš vztah vzplanul prudce a stejně prudce vyhořel. Prvák jsme prožili v neustálých rozchodech, usmiřování a tak pořád dokola. Stejně tak druhák. I poté, co to mezi námi skončilo, naše přátelství trvalo dál. Vlastně jsme si byli ještě bližší, jako bychom si při bakalářském studiu museli projít romantickou fází, abychom se dopracovali skutečného jádra našeho vztahu. Šeptaných spekulací za našimi zády, jestli spolu ještě spíme nebo ne, jsme se nikdy nezbavili. Bavilo nás je přiživovat. Ať si žvaní, komentoval to Silas. Naše přátelství má hlubší základ.

Amara a Tobias to cítili podobně. Všichni jsme podlehli jeho kouzlu.

Pak přišel konec studií.

Přijď mě zachránit.

Silas.

„Ty je nevidíš?“

„No, nevidím–“

„Zastav.“