Přeložila Michaela Melišíková

Poznámka překladatelky:

Výňatek z románu Jana Eyrová od Charlotte Brontëové byl převzat z překladu Jarmily Fastrové (Mladá fronta, 1968).

Báseň Zářivá hvězda od Johna Keatse ze sbírky Déšť z plané růže je použita v překladu Hany Žantovské (Mladá fronta, 1994).

THIS BIRD HAS FLOWN

Copyright © 2023 by Susanna Hoffs All rights reserved. Translation © Michaela Melišíková, 2024

ISBN 978-80-249-5464-6

Obsah

- ČÁST PRVNÍ

- Kapitola 1

- Kapitola 2

- Kapitola 3

- Kapitola 4

- Kapitola 5

- Kapitola 6

- Kapitola 7

- Kapitola 8

- Kapitola 9

- Kapitola 10

- Kapitola 11

- Kapitola 12

- Kapitola 13

- ČÁST DRUHÁ

- Kapitola 14

- Kapitola 15

- Kapitola 16

- Kapitola 17

- Kapitola 18

- Kapitola 19

- Kapitola 20

- Kapitola 21

- Kapitola 22

- Kapitola 23

- Kapitola 24

- Kapitola 25

- ČÁST TŘETÍ

- Kapitola 26

- Kapitola 27

- Kapitola 28

- Kapitola 29

- Kapitola 30

- Kapitola 31

- Kapitola 32

- Kapitola 33

- Kapitola 34

- Kapitola 35

- Kapitola 36

- Kapitola 37

- Kapitola 38

- Kapitola 39

- Kapitola 40

- Kapitola 41

- Kapitola 42

- Kapitola 43

- Kapitola 44

- Kapitola 45

- Kapitola 46

- Kapitola 47

- Epilog

- Poděkování

Pro všechny milovníky na světě,

hudby obzvlášť

ČÁST PRVNÍ

JE PÁTEK,

JSEM ZAMILOVANÁ

Stojíš tam, sotva ochmýřené ptáče,

a čekáš, že se ti hned podaří vzlétnout.

– Neil Young

KAPITOLA 1

KLAUNOVY SLZY

Když se nad tím člověk zamyslí, výtahy jsou jako život sám: buď stoupáte vzhůru, nebo klesáte ke dnu. Oblečená jsem byla jako šlapka a ke dnu jsem právě klesala. Sama, na jednu z těch „soukromých akcí“ v Las Vegas, k níž jsem se v prvé řadě nikdy neměla uvolit. Tyhle soukromé akce mi vždycky tak trochu naháněly hrůzu. Jenže já byla zoufalá. A to z mnoha důvodů. Kéž by se tak na mě usmálo štěstí! Pak by to bylo na dlouhou dobu poslední pošahané vystoupení, ke kterému jsem se upsala.

Měla jsem na sobě šaty, respektive titěrný kousek látky, napůl schovaný pod starým propínacím svetrem svého bývalého. Byla to jediná věc, kterou jsem mu ze sentimentality sebrala, když mě opustil kvůli třiadvacetileté modelce spodního prádla. Před dvěma měsíci.

Ani se neopovažuj brečet! Ne kvůli němu, ne kvůli tomuhle, ne teď.

Zachytila jsem svůj odraz v zrcadle výtahových dveří a trhla jsem sebou. Kdo tohle je? Aha, no jo, vlastně. Je to ona. Tančí, zpívá, baví lidi.

„Jen vydrž,“ mumlala jsem si sama pro sebe ve snaze dát se dohromady. „Vždyť to zvládneš. Je to jenom kšeft. Show must go on!“

Dveře se otevřely v mezipatře a přede mnou se objevila Pippa. Siluetu jí ozařovalo podvečerní slunce pronikající dovnitř skrze bizarní skleněnou stěnu a vytvářelo nad její rozčepýřenou blonďatou hřívou jakousi svatozář. Pippa, můj anděl, nejlepší kámoška a manažerka, která za mnou přiletěla až z Londýna, aby mě vytrhla ze zoufalství.

Kvůli pozdvižení v chodbě jsme se ani nestihly náležitě přivítat. Zatímco to vypadalo, že se Pippa v té explozi bílého světla dočista ztratí, mě téměř převálcovalo něčí teplé tělo, které se bezhlavě a poměrně hrubě tlačilo do výtahu a na mě.

„Pardon! Bože, moc se omlouvám,“ ozval se zvučný hlas s australským přízvukem. Dvě neohrabané ruce se dotkly mých ramen a snažily se mě uklidnit. Díky teplu, které z nich vyzařovalo, a jejich tíze mým tělem problesklo cosi nečekaného. Vzhlédla jsem a zachytila záblesk úsměvu (omluvného) a pročísnutí dlouhých vlasů (tmavých a lesklých) a pohledem jsem se střetla s velkýma modrýma, jiskrnýma očima, když vtom mi Pippa podala ruku a vytáhla mě z výtahu ven.

Ahoj a sbohem, pomyslela jsem si, když se dveře zavřely a muž mi nějakým zákeřným kouzlem zmizel z dohledu. Ty oči byly tak povzbudivé, úsměv tak zářivý, že jsem pocítila něco, co se mi od rozchodu s Alexem, který se mi po čtyřech letech vztahu přiznal, že mě podvádí s Jessicou, vyhýbalo: slabé zachvění, cosi připomínající optimismus.

Pippa mě vytrhla ze zamyšlení. „To byla vážně čirá láska.“ Zakřenila se, popadla madlo mé tašky na kolečkách a s klapáním podpatků páskových bot zamířila chodbou do dáli.

Poklusem jsem ji dohnala a zírala na směšnou imitaci Eiffelovky vlnící se za okny jako fata morgana.

„Co tím myslíš, čirá láska?“

„Přece All Love, to popový duo z Austrálie, tam ve výtahu,“ vysvětlila.

„Duo?“ Zaznamenala jsem přítomnost jen jednoho muže.

„Bratři. Nejsou to hezouni? Zítra večer budou hrát vedle v aréně. Ty jsi snad úplně mimo.“ Pippa po mně střelila pohledem a sčísla si přitom dokonalou ofinu z čela. Díky tomu svému dětskému obličeji výrazně připomínala mladou Marianne Faithfullovou.

Upřímně řečeno nechápu, jak se Pippě podařilo tenhle kšeft zorganizovat. Nevystupovala jsem už celé roky. Věděla, že potřebuju peníze. Zase jsem bydlela u rodičů, což jsem ve svých třiatřiceti nesla těžce, jenže nebylo zbytí.

A byla jsem tam… prohnuté matrace dvojlůžka… zrnka prachu tančící nad čtyřmi pytli na odpadky, jimiž jsem se neměla sílu probírat… to jediné mi zůstalo z života s…

„Copak tys o All Love ještě neslyšela?“ zavtipkovala pobaveně a nevěřícně Pippa. „Jsou fakt slavní.“

Jenže já jsem vážně mimo. Měla pravdu. Jak jinak by mi mohlo uniknout, že mě Alex už celé měsíce podvádí? Cítila jsem, jak se mi sevřel žaludek. Jak to, že jsem o tom neměla ani páru? A jak se on mohl zachovat tak bezcitně?

„Tak a jsme tady, zlato. Právě včas, abychom stihly ještě rychlou zvukovou zkoušku.“ Zastavily jsme se u dvojitých, tajemně vyhlížejících červených kožených dveří. „Bože, tys mi tolik chyběla,“ svěřila se mi. „Tohle tě rozhodně rozptýlí a nebudeš pořád myslet na Alexe. Budeš dělat to, co umíš nejlíp, a před obdivujícím publikem.“

„Přesně.“ Přinutila jsem se k úsměvu. Lež. Moje sebevědomí bylo na nule. Těžko jsem si dovedla představit, že se mi show podaří, že mě snad publikum pozná nebo že bych snad díky tomu mohla přestat myslet na něj.

Pippa se rozzářila a znovu mě objala. Dělej jakoby nic. Přes její rameno jsem opodál v záplavě slunečního svitu zahlédla hotelovou ostrahu, jak se snaží zadržet chumel vzrušených fanynek kapely All Love, které stále ještě lelkovaly kolem výtahu.

*

Prázdná místnost, v níž jsem měla mít vystoupení ku příležitosti pánské rozlučky se svobodou, byla celá vystlaná rudým sametem, který ve světle elektrických svíček doslova zářil. Výzdoba interiéru připomínala staromódní bar, kde se za prohibice nasávalo: čalouněné lavice se střapci, laminátový taneční parket, starobylá kabaretní scéna – kupodivu bez přítomnosti nástrojů či hudebníků.

„Zatraceně,“ vydechla Pippa a popošla za mnou k baru poté, co si vyměnila pár rychlých slov s jedním z organizátorů rozlučky. Vrazila mi do ruky plechovku red bullu. „Vypadá to, že nezajistili doprovodnou kapelu. Jsem totálně vytočená, pěkně jsem je kvůli tomu seřvala.“

Musela jsem v duchu přiznat, že to byla vlastně úleva: ne že bych měla něco proti doprovodným kapelám, to jen, že jsem s žádnou dosud neměla tu čest. Když jsem se svým hitem před deseti lety ujížděla na vlně slávy, turné probíhala přesně tak, jak se slušelo. Tehdy jsem si mohla dovolit platit hudebníky – ty nejlepší –, své drahé přátele Alastaira, baskytaristu, a Jamese, bubeníka. Kéž bych je sem mohla z Londýna dotáhnout. Pomyšlení na to, že budu hrát s lidmi, které vidím poprvé v životě, mě znervózňovalo. Dalo se to přirovnat k rande naslepo. Jak často se nějaké takové vydaří?

Ohlédla jsem se za sebe směrem k prázdnému jevišti. „Popravdě, asi budu stejně radši zpívat bez techniky. A sakra, tady ale není ani kytara –“

„Není,“ vyhrkla Pippa, načež se pokusila o jakýsi napjatý, smířlivý úsměv. „Jak ti to mám říct? Najednou se rozhodli, že by se jim líbilo, kdybys zpívala na ‚playback‘.“ Ironicky pozdvihla prsty v gestu napodobujícím uvozovky. Pak nechala ruce klesnout podél těla.

„Počkej – cože? To jsem ještě nikdy nedělala.“

„Protože je to směšný a patetický, ano, já vím,“ zaúpěla kamarádka.

Chvilku jsem tu novinku zpracovávala, žlučí mi tedy hnula pořádně. Bylo mi snad stále ještě špatně z té děsivé cesty letadlem? Anebo to byla nějaká chemická reakce na vztahovou apokalypsu? Případně jen pomyšlení na to, že budu zpívat na playback? Vzhledem ke své nervozitě bych si nejspíš ten red bull dávat neměla. Pokud si do něj tedy nepřimíchám trochu vodky, což bych ale taky riskovat neměla. Doprdele. Kdy jsem naposledy koncertovala? Ze skutečnosti, že si to ani vlastně nepamatuju, se mi opět sevřel žaludek. Dva roky? To tehdejší minivystoupení v klubu (za nevalné účasti posluchačů). Může to být tak dlouho? Copak jsem se od té doby nechala úplně pohltit Alexovým světem?

„A ještě něco,“ dodala Pippa sklíčeně. „Podle organizátora večírku prý od tebe vlastně potřebujou jen tu jednu písničku, což znamená, že vlastně chtějí jen tu jednu písničku… a těší se na pořádnou show.“ Zakřenila se.

„Oukej,“ odvětila jsem pomalu, ještě stále jsem se to snažila všechno zpracovat. „Takžeee… zkoušela jsem jako šílená, naplácala na sebe tunu make-upu, navlíkla se do těchhle hadrů pro šlapku a málem umřela v letadle, který už měli nejspíš dávno vyřadit z provozu, abych zazpívala ‚tu jednu písničku‘. Na playback. Ve Vegas.“

Pippa dobře ví, že se bojím létání. „Jedním slovem, jo. Promiň. Sakra.“ S překříženýma rukama se sesunula na židli.

„No, tak fajn. Ne, všechno je v pohodě,“ ujistila jsem ji a snažila se překonat další vlnu nevolnosti. „Vážně. Jenom jsem si to – potvrzovala. Vystoupení! Konečně, po takový době! Jsem ti moc vděčná. A taky tě zbožňuju.“

Pippa si povzdechla. „Já tebe taky. Takhle jsem si to nepředstavovala. Ale pomyslela jsem si, že se konečně namanul kšeft! Prachy jsou za to slušný a popravdě je to konečně příležitost tě po dlouhý době zase vidět. Po tom všem, co se událo s… tím kreténem, jehož jméno odmítám vůbec vyslovit,“ dodala mírně. „Na druhou stranu tohle bude ‚šup sem, šup tam‘! A můžeš se spolehnout, že ty tady představuješ jediný umění!“

Červené kožené dveře se rozevřely dokořán a v nich se objevila nádherná noblesní žena v botách na platformě, oblečená jen do sporého hedvábného župánku, a začala se rozhlížet kolem. Spolu s ní do místnosti proniklo i trochu světla z chodby.

„No, tak tohle je aspoň malá útěcha,“ okomentovala jsem její příchod. Pippa se zahanbeně zakřenila. Manažeři mají tu nejtěžší práci. Všechno, co se může podělat, se taky podělá. Ale Pippa měla za sebou i řadu úspěchů – co třeba starý dobrý Leopargaťák? Za poslední dekádu se Pippě podařilo znovu mu vybudovat kariéru legendárního kytaristy a sólového umělce navzdory faktu, že to Darební buřiči, jeho kapela ze sedmdesátých let, zabalili. Věděla jsem, že ho postavila na nohy, a to ve více ohledech. Nebyl pro ni jen klientem, šlo o něco osobnějšího. Byla opravdová fanynka hudby a těch, kteří ji tvořili.

Žena, která si mě získala. A já jsem měla velké štěstí, že to se mnou nevzdala.

„Dělám si srandu,“ ujistila jsem ji, zatímco žena v županu prošla kolem nás. Holá noha se jí přitom leskla od bronzeru. Představila jsem si, jak si za pár hodin bude ty třpytky smývat – tu žínku pak už nikdy nikdo nevypere. Tohle všechno děláme proto, abychom vypadaly „svůdně“. Bezděčně jsem si popotáhla lem svých vlastních sporých šatů níž a solidárně, se zaťatými zuby, se na ženu pousmála. Ta na mě zvesela mrkla a zaparkovala svůj kufr vedle mého. Jeden z organizátorů na blyštící se barový pult právě odkládal dárkové tašky s nápisem Co se stane ve Vegas, zůstane ve Vegas. Trefně to vystihovalo moje aktuální rozpoložení. Z téhle akce jsem ale začínala mít dost špatné pocity.

„Vypadáš, že je ti trochu šoufl,“ zamumlala Pippa a naklonila se ke mně tak blízko, až jsem ji začínala vidět zkresleně, jako bych se na ni dívala přes širokoúhlý objektiv. „A sakra. Počkej, zkusím ti sehnat aspoň sendvič nebo nějaký chipsy.“ Sebrala z barového pultu menu a ve tváři celá zesinala.

Vytrhla jsem jí papír z ruky. „Menu“ na dnešek byl večer plný „zábavy“. Pod slovem „předkrm“ stálo uvedené moje jméno a vedle něj fotka z jednoho starého videa, které jsem natočila k oné hitovce. Sedím na ní na okraji křesla, oblečená do burleskního kostýmu a růžové paruky a bohužel s roztaženýma nohama. Už ne, probůh. Zase ta trapná fotka. Měla to být pocta choreografii Boba Fossea z muzikálu Kabaret, v kombinaci s kontroverzní scénou Sharon Stone ze Základního instinktu! A ta paruka měla představovat vhodný symbol pro kvazifeministické vyjádření klipu k sexualitě v americké kinematografii po roce 1960. Dokonce jsem o tom na Kolumbijské univerzitě napsala práci! Mělo to podpořit celou myšlenku.

Když se na to podívám zpětně, bylo hodně naivní představovat si, že na to video bude někdo nahlížet jinak než jako na další polonahou zpěvačku vrtící zadkem před kamerou. Ne že by na tom bylo něco špatného. Podle mě si může zadkem vrtět kdokoli, kdykoli se mu zamane. A taky jsem si říkala, že je lepší, když bude tenhle můj moment kolovat jako gif, než aby se na něj úplně zapomnělo.

*

„Tohle jsem teda kolosálně podělala. Moje chyba. Měla bys mě vyrazit,“ mínila nešťastně Pippa, když jsme se v zákulisí připravovaly.

Ta poznámka zněla až nejapně. Popravdě jsem totiž já byla ztracená a vděčná, že to se mnou ještě nevzdala. Jediný důvod, proč jsem i nadále patřila mezi její klienty, byl ten, že mi jako umělkyni věřila. Z toho pomyšlení se mi svíralo hrdlo.

„Ale jestli mi vážně dáš padáka,“ pokračovala s roztomile nakrčeným obočím, „slíbíš mi, že zůstaneme kámošky?“

Moje zlatá Pippa. Ten její výraz mě vždycky dostal. Měla jsem nakročeno někde mezi nervózním smíchem a pláčem. Blíž k tomu pláči.

„Ale neblbni,“ mávla jsem rukou.

„Fajn, tak dobře,“ vydechla si a začala se zase tvářit normálně.

Dokonce i seriózní rockové hvězdy dělají soukromá vystoupení, tvrdila jsem v duchu sama sobě, jen se o tom, že se nějaká superstar rozhodne na soukromém ostrově za astronomickou částku zazpívat na narozeninové party nějakého miliardáře, nemluví na veřejnosti. To byla samozřejmě naprosto odlišná situace, ale já jsem ty prachy zoufale potřebovala. Výplata za dnešek mi totiž umožňovala zaplatit kauci za byt, dvouměsíční nájem a vytvořit nějaké rádoby umění, i když si ho nikdy nikdo další neposlechne. Mně na tom záležet bude. Tedy pokud ještě někdy dokážu napsat další písničku.

Jak jsem se dostala až sem? Nakouknu škvírou mezi závěsy. Teď už se nedalo nic dělat. Večírek začínal. Hluční účastníci rozlučky se shromáždili na tanečním parketu, kde očekávali mé vystoupení. Doufala jsem, že budou aspoň dostatečně opilí na to, aby tahle show doopravdy zůstala ve Vegas. Konečně začínal účinkovat i ten halabala splácaný sendvič a vodka s red bullem.

„Takže, tohle je tak bezútěšný, až je to vlastně zábavný, že jo?“

„Mega zábavný,“ přitakala Pippa.

„Jednou z toho bude šarmantní anekdota,“ mínila jsem.

„Přesně tak,“ souhlasila. „A jakmile budeš mít po všem, beru tě rovnou do Nobu, kde si dáme spoustu dobrot a zpijeme se do němoty. Platím já.“

Ještě chvilku jsme vyčkávaly, zpoza opony se mezitím ozýval randál.

„Fajn, takže vypadám jako šlapka a oficiálně i šlapka jsem,“ pousmála jsem se kysele a připravovala se na nadcházející show.

„Tak nějak,“ konstatovala Pippa s kamennou tváří, načež se jako obvykle rošťácky ušklíbla.

Pomyslela jsem si: Jen to vydrž. Za chvilku bude po všem. Jako když roztáhnu nohy na gyndě a doktorka, vzdálená pár centimetrů od mého rozkroku, mě požádá: Teď se prosím uvolněte. Jen to trochu zatlačí a bude po všem.

Přiběhl k nám zběsile vyhlížející inspicient. Káravě na mě pohlédl a vedl Pippu pryč z jeviště. Ta ho téměř okamžitě seřvala. Stihla jsem jen zaslechnout: „To si ze mě děláte srandu! Jane Startová je umělkyně. Za co mě jako máte? Za pasáka?“

Pippa se za mnou vrátila a mezi palcem a ukazovákem opatrně svírala dárkovou tašku s logem Party City, jako by v ní byl jed. Kousnula se do rtu a ostýchavě z ní vytáhla –

Ne. Ani náhodou. Sexy růžovou paruku.

„Důrazně si ji vyžádal ženich. Klidně ho s touhle poslední kapkou můžeš poslat někam.“ Působila tak zoufale, že jsem to nemohla vydržet.

„Třešnička na dortu. Tím bude ta anekdota aspoň dokonalá,“ prohlásila jsem. Vykouzlila jsem na tváři předstíraný úsměv a vytrhla jí tu věc z rukou.

„Drinky. Nobu. Už brzo,“ ujišťovala mě a pomáhala mi zastrčit vlasy pod paruku.

S naprostou vážností mi pak do ruky vložila bezdrátový mikrofon. Civěla jsem na něj. Nechystala jsem se účastnit žádné talk show ani přednášet na konferenci Ted Talks. Tam by mi vlastně nasadili jeden z těch headsetů ze Silicon Valley, to by bylo ještě horší. Kéž bych tak měla svou kytaru a mikrofon v pořádném stojanu.

Vyměnila jsem si s Pippou pohled a tělem mi projelo zachvění z myšlenky, kterou jsem se celý večer snažila ignorovat. Tohle se stane, když se rozhodnete zpívat Jonesyho písničku. Nic se tomu už nikdy nevyrovná. A byla to absolutní pravda. Za svůj úspěch neodmyslitelně vděčím jeho úžasnému songu. Celé to tak začalo a skončilo. Všechno, co jsem od té doby napsala a nahrála, byl propadák. A pak nastala ta chvíle, před deseti lety, když mě Jonesy požádal, abych s ním podepsala smlouvu a on mohl vydat mou další desku. Ulevilo se mi, že z toho nakonec sešlo – kvůli mé touze po kreativní nezávislosti a matnému tušení, že nic, co Jonesy dělá, není nikdy jen tak – jenže tak jsem se tím pádem dostala až sem.

Byla jsem sama sobě tím největším nepřítelem? Zvolila jsem si špatný směr? Proč jsem pořád byla přesvědčená o tom, že dokážu skládat hudbu? Že dokážu lidem sdělit něco hodnotného?

Bylo to oficiální: Moment uvědomění. Ve věku zralých třiatřiceti let jsem byla zpěvačkou s jedním velkým hitem – a teď, jak se zdálo, ještě holka, co „baví lidi ve Vegas“ a „rozjíždí“ rozlučky se svobodou.

Pippa mi četla myšlenky – to jsem věděla, viděla jsem jí to na očích tak jasně jako záblesk vražedného nože v Hitchcockově filmu. Zachvacovala mě vlna paniky, vysoká a prudká, dunivé kroky pohřebního průvodu mi hučely v uších – a já jsem se snažila vybavit si jakoukoli písničku, která mě zachrání. Hlavou mi znělo ironické, uklidňující umpa-pa ze skladby „Danke Schoen“ od Waynea Newtona.

Danke schoen, miláčku, danke schoen, děkuju ti za… všechnu tu radost a bolest…

A v tu chvíli se z reproduktorů začínaly linout první akordy mého hitu. Show začíná! Vydělám si své peníze a dám si život do kupy. Nic na celém světě mě nemohlo přimět, abych přestala tu Jonesyho skladbu zbožňovat. Srdce jsem měla až v krku – z těch repráků se neozývala moje hudba. Byla to strašná, laciná verze pro karaoke…

Pippa na mě vyděšeně pohlédla, ale já měla čas jen na to, abych do sebe kopla zbytek vodky s red bullem, než prostředek jeviště ozářilo teplé bílé světlo.

Sunula jsem se do té oslepující záře, drsné a nemilosrdné. Koutkem oka jsem letmo zahlédla upocené tváře diváků, kteří do sebe vzrušeně naráželi jako hráči fotbalu při zpomalených záběrech. Přišli se sem bavit a já jim to dopřeju, i když to znamená zpívat otřesnou karaoke verzi, bez kytary, která by mě mohla spasit.

Zavřela jsem oči. Myslela jsem jen na zpěv. Setrvala jsem v přítomnosti, při meditačním zpěvu. Nedovolila jsem si pocítit jakýkoli strach nebo trému, nenechala jsem prostor myšlenkám na syndrom podvodníka nebo na Alexovo odmítnutí – soustředila jsem se jen na melodii, která se mi drala z hrdla a klouzala ze rtů jako hedvábí. Je to něco neskutečného, když člověk může přijít s novou verzí téhle písně a celé ty roky ji zpívat! Díky, Jonesy, žes tu písničku složil. Jak by člověk mohl netančit na tenhle rytmus, nekroutit přitom boky a nenechat se strhnout starým dobrým rock’n’rollem, i když má na hlavě paruku z Party City?

Přicházely nejvyšší tóny z písně – pomalu, ale jistě se blížily a já se toho nebála. Vzpomenu si na staré přirovnání k řízení a připravím se… volant svírám pevně, ale uvolněně… projíždím po mapě melodie a nechám se vést, až tam nahoru, k výškám, a z hloubky svého hrdla vysvobodím ten tón. Když byl konečně venku, jasný, čistý a volný, měla jsem pocit, že nepatří mně, ale všem ostatním, a pomyslela jsem si: Svou práci jsem odvedla.

*

O čtvrt hodiny později jsme s Pippou postávaly ve tmavém koutku u baru. Podala mi sklenku šampaňského a sama se nervózně napila ze své.

„Jane, jako vážně, byla jsi úžasná. Navzdory okolnostem.“ Omluvně si povzdechla a zkoumavě se mi zahleděla do tváře. Věděla jsem, že těmi okolnostmi nemyslela fakt, že jsem musela zpívat karaoke verzi vlastní písničky. Myslela Alexe. To, že opět bydlím u rodičů. A že už nedokážu psát.

„Popravdě, občas zapomenu, jak jsi dobrá, ale pak, když začneš zpívat a tvůj hlas je jako zvon a zároveň tak krásně nakřáplý a plný citu –“

„Přestaň,“ nabádám ji rozpačitě.

„Ale vážně. Věř mi. Já jsem jim řekla, že se s tou svou seznamovačkou můžou jít vycpat,“ prohlásila a zavrtěla vzpurně hlavou. „Ženich se totiž chtěl s tebou vyfotit, přičemž ty jsi měla mít na hlavě tu paruku. Co dalšího by si chtěl vyžádat? Abys mu udělala striptýz?“

K natáčení toho videa jsem se nikdy neměla uvolit.

Pippa se napřímila, jako by mi četla myšlenky. „Tak já je jdu zkasírovat, jo?“ zamrkala na mě.

Ach, jak mi ta holka chyběla.

Přiťukly jsme si, koply jsme do sebe zbytek drinků a ona se vydala hledat organizátora večírku. Já jsem zatím sledovala dovádějící opilé svalovce a sama sebe jsem přesvědčovala o tom, že celá akce byla jen poučnou antropologickou studií. Jelikož jsem si paruku z hlavy sundala a titěrné šaty si zakryla neforemným svetrem svého bývalého, mladíci si mě v mém nenápadném outfitu už ani nevšimli. No a co, tak jsem se trochu ztrapnila, když si mě s chlípnými pohledy nahrávali na telefon. To se toho stalo, pomyslela jsem si. Všechno je ale relativní, dokonce i to, když člověk klesne na úplné dno a někdo si ho při tom natočí na video. Pippa se však už vracela a mávala triumfálně šekem. A já se rozhodla, že budu zase kreativní! Dokážu Pippě i sama sobě, že mám co nabídnout – písně, které jen čekají na to, až je napíšu a zazpívám.

Po fiasku spojeném s mým druhým albem, se mnou před sedmi lety nahrávací společnost bez dlouhých cavyků ukončila spolupráci. Cítila jsem se hrozně, ale především jsem se styděla. Od té doby jsem téměř nic nového nevydala, kromě asi dvou písniček pro Alexovy první nízkorozpočtové filmy ze začátku našeho vztahu. Místo abych se z té deprese vypsala, ztratila jsem veškerou sebedůvěru a radši jsem se nechala rozptylovat Alexem, zatímco jsem mu pomáhala s rekonstrukcí jeho prvního bydlení – moderního bytu z poloviny století nahoře v Mulhollandu, který si pořídil díky svěřenskému fondu své matky. Začala jsem trávit čas jen s jeho partičkou blízkých přátel v mylné představě, že jsou to i mí přátelé. Po večerech jsme hrávali scrabble, chodili po hospodách a víkendy trávili v národním parku Joshua Tree. Nebo při promítání hned dvou celovečerních snímků v kině New Beverly. S tím vším byl však šmitec, jakmile se Alex rozhodl, že do své nadcházející produkce obsadí Jessicu. Přijít o náš společně vybudovaný život bylo omračující. Zdrcující. Pravda byla, že mi chyběl, a to zoufale. Všechny ty roky, o nichž jsem se domnívala, že směřují k něčemu většímu…

Z reproduktorů se ozvala ohlušující elektronická taneční hudba a Pippa se natočila zpátky. Kabaretní pódium zalilo světlo a někdo doprostřed zavezl stoleček s obrovským několikapatrovým dortem. Obecenstvo nejprve úplně ztichlo, načež z dortu vyskočila tanečnice. Nad hlavami přítomných mužů proletělo cosi třpytivého a přistálo to na barovém pultu.

„Doufám, že to není její –“ křikla jsem do ucha kamarádce, když mě do obličeje zasáhl další kus teplého spodního prádla. Civěly jsme obě dolů na podlahu ulepenou od rozlitého piva, kde se třpytila flitry pošitá tanga. Pippa mě solidárně vzala za paži, pak však vytřeštila oči na cosi za mnou.

Ne na něco. Na někoho. Ten z výtahu, s těmi rozzářenými kukadly, stál jen pár centimetrů od nás. Vedle něj stála druhá polovina dua, jeho bratr. Oba připomínali prince z disneyovek, jenom o něco větší. Řasy dlouhé jako koloušek Bambi, lesklé tmavé vlasy. Není divu, že je po hotelech pronásledovaly puberťačky.

„Pojďme odsud vypadnout,“ navrhl mi s ústy těsně u ušního lalůčku. Hlas měl nečekaně hluboký a sametový.

Hlavou mi bleskla vzpomínka na Alexe a na dlouhé noci s nohama propletenýma a položenýma na bílém konferenčním stolku z umělého kamene. V dokonalém úhlu k nám skrz sklo dopadala elegantní světla údolí San Fernando. Domov.

S tím je konec. Sevřelo se mi hrdlo.

„Já jsem Alfie,“ řekla ta popová hvězda a zářivě se na mě usmála.

No jistě. A já jsem si pomyslela: A proč vlastně ne? Sršel energií. Navrhl to sám. A jmenoval se Alfie. Toužila jsem se ho zeptat: O co ti jde, Alfie?

Navíc mě právě po tváři pleskla ta tanga. Když si to tak vezmu, moje veselá historka ze života je tím dokonaná. Horší už to snad být nemůže.

Kopla jsem do sebe zbytek obsahu sklenky a zahleděla se mu zkoumavě do tváře. Byla to vážně velmi milá tvář. Když se k Pippě doloudal druhý, mladší z disneyovských princů, začervenala se a vrhla na mě pohled.

„Jasně. Tady nás nic nedrží,“ prohodila jsem směrem k Alfiemu ve snaze překřičet ten randál.

Usmál se, nabídl mi rámě a já ho přijala.

KAPITOLA 2

TI, KTEŘÍ POTŘEBUJÍ DRUHÉ

Začalo to příjemnou večeří v restauraci Nobu, kde se bratři Lloydovi – mladší Nick a o rok starší Alfie – předvedli jako podmaniví a velmi zábavní společníci. Přidrzlí, chytří, na svůj věk velmi vyzrálí a překvapivě přesvědčiví.

Když pak venku postávali u obrubníku, Nick Lloyd couval k otevřeným dveřím limuzíny a jemně k sobě táhl i Pippu. Neonová světla bulváru tlumeně poblikávala a pomalu mizela v dáli.

Trvali na tom, abychom se s nimi svezly a udělali si společný výlet do pouště. Podle nich byla „noc ještě mladá“ a já si pomyslela, že to zní nadějně. Ještě mladá. A naděje… to bylo přesně to, co jsem potřebovala. Kromě toho objednali i šampaňské. Začínala jsem se konečně cítit zase jako člověk. Nenapadl mě ani jediný důvod, proč by si dva mladí muži a dvě ženy v určitém věku nemohli užít trochu dobrodružství. Viva Las Vegas.

Nedalo se říct, že by Pippa té myšlence vzdorovala. Pohlédla jsem stranou na Alfieho. Ten se nádherně usmál.

Připomněla jsem si, že bych se měla chovat rozumně. Vrátit se zpět na pokoj. Vyplenit minibar. Cpát si bez rozmyslu do úst čokoládu a při tom dělat ty běžné, prozaické věci jako například šmírovat bývalého na instagramu a polykat slzy při pohledu na sexy Jessicu, mou náhradnici. Byla jen otázka času, než si Alex svůj přehmat uvědomí. Nikdy jsem si ničím nebyla jistější.

Z vnitřku limuzíny se ozvalo Nickovo hvízdnutí a Pippa se k němu přitulila blíž. Skrz dveře po mně střelila poblázněným, nerozluštitelným úsměvem. Přiletěla za mnou až do dalekého Města hříchů, tak jsem jí přece teď nemohla dát košem, ne?

*

Na zadní sedadla limuzíny jsme se usadili postupně, Pippa, Nick, Alfie a já. Nacházeli jsme se někde na předměstí Vegas, jeli jsme docela dlouho. Pod nohama nám cinkaly prázdné láhve od šampaňského. Za oknem se skvěla měsíční krajina, žlutavé měsíční světlo a písek, který se jako příboj rozléval po chodníku. Kvůli poryvům větru se vůz mírně houpal ze strany na stranu. Nebo jsem se pohupovala spíš já?

„Můj brácha měl na tebe zálusk, už když mu bylo nějakých třináct,“ prozradil mi Nick. Podle všeho se bratři na rozlučku se svobodou nenápadně propašovali a celé mé karaoke vystoupení sledovali ze zadní části místnosti.

Proč mají ti kluci tak zvláštně hluboké hlasy? Že by to bylo pro Australany typické?

Nick poklidně objal Pippu kolem ramen a jí to podle všeho vůbec nevadilo. Jí je devětatřicet a jemu dvaadvacet… Technicky by mu mohla být matkou. O la la.

Alfie teď svou paží objímal mě. Třiatřicet minus třiadvacet neznělo až tak strašně, ale nejrozumnější by teď bylo se z objetí zdvořile vymanit. Byl ovšem tak milý a příjemně teplý, tak milý a neústupný, prostě milý po všech stránkách. Nabídl mi, ať si loknu z nově otevřené láhve. Neměla bych. Vážně.

„To je od tebe moc hezký,“ poděkovala jsem mu a ze zdvořilosti se malinko napila. On se na mě tak sladce usmál… Ti, kteří potřebují druhé… jsou ti nejšťastnější ze všech… Rychle jsem pohlédla na Nicka, který volnou rukou spočíval na kamarádčině stehně. Hlavou se mu opírala o rameno. Zpravidla jsem Pippu nevídala takhle otevřenou něčemu novému.

„Ty zníš pořád stejně, fantasticky,“ šeptl mi Alfie do ucha. „A pořád nosíš při zpívání tu paruku. Jako v tom videu.“

Pokud mám na výběr, tak ne. To bych mu nejradši řekla nahlas, ale jeho tvář se náhle přiblížila k mému krku, a než jsem se stačila odtáhnout, rty se mu na mé kůži roztáhly do úsměvu a tak setrvaly, až jsem ucítila mírné zachvění, jako když mi celým tělem projede šíp. Ne však bolestivě. Rozhodně ne bolestivě.

Nenápadně jsem koukla směrem k Pippě. S Nickem se k sobě tulili, jemu se očividně ona i její kypré křivky velmi líbily. Kdo by se mu ostatně mohl divit?

„Měli byste vědět,“ vyhrkla najednou, „že já se o Jane Startovou starám už od začátku její kariéry. Dalo by se říct, že jsem ji vlastně objevila. Tehdy měla za sebou vysokou a zpívala v jedný pidikavárně. A myslím – Jane, ty mi to určitě potvrdíš –, že to já jsem trvala na tom, ať pustíme tohle video do světa, zatímco ty jsi měla pochybnosti – mmm,“ zeslábl jí hlas, jelikož měla jiné věci na práci.

„Na to se nedá zapomenout,“ řekla jsem, i když mě vlastně nikdo neposlouchal. No, to je jedno. Cítila jsem, jak se vzrušením rozpouštím, když se Alfie letmo dotkl jazykem mého krku…, což jsem měla okamžitě zarazit, a to hned z mnoha důvodů. Přesně. Rozhodně už tohle, ať už je to cokoli, mmm, nenechám zajít, mmm, ani o píď dál.

Cink!

„Promiň,“ omluvila jsem se a vyprostila se z objetí, abych vytáhla svůj telefon. Cinknutí na záchranu. Aby to pochopil, mávla jsem mu displejem před obličejem. On však ve světle telefonu vypadal ještě rozkošněji než předtím. „Jen se rychle mrknu, kdo píše.“

Alex Altman: Ahoj, Jane. Vím, že tě nemám kontaktovat. Promiň, jen jsem ti chtěl dát echo. Nevím, jak jinak to říct. Jessica a já se budeme brát. Odpusť mi, Jane. Vážně mě to mrzí.

*

Alfieho pokoj se podobal tomu mému. Jednoduché a moderní vybavení, všude samý bílý laminát, sem tam nějaký barevný polštářek nebo přehoz. Ovšem v porovnání s pokojem, kde jsem byla ubytovaná já, měl tenhle velikost zhruba celého bytu. Elegantní otevřený půdorys a výhled do všech světových stran.

Takhle tedy hotely pečují o hvězdy současného popu, o ty, co jsou na vrcholu žebříčků. Něco tak extravagantního jsem za celých svých patnáct minut slávy nezažila.

Ve snaze přestat se zabývat myšlenkami, které se mi náhle honily hlavou – Komu tím prospěju, když budu sedět sama ve svém pokoji? –, můj pohled ulpěl na akustické kytaře opřené v nohách postele.

„Naučíš mě svou písničku?“ požádal mě Alfie.

Odvrátila jsem pohled od nástroje a překvapeně mu pohlédla do očí. „Tak jo,“ svolila jsem.

Nádherně se na mě usmál.

Ksakru. Do čeho jsem se to zase připletla? Alfie byl taky muzikant, navíc popová hvězda světového formátu. Ve skutečnosti je mnohem těžší hrát pro jednoho člověka, kterého znáte, než hrát pro celou bandu cizích posluchačů.

A tak jsem se s bušícím srdcem posadila na okraj jeho postele, s jeho kytarou v rukách, a v duchu jsem se přepnula z obyčejné holky do zpívající holky a začala hrát skladbu s názvem „Copak nevidíš, že tě chci?“. Šampaňské mi naštěstí pomohlo se trochu uvolnit.

„To bylo tak dobrý,“ rozzářil se Alfie, jakmile dozněl poslední akord. „Tahle tvoje písnička se mi vždycky hrozně líbila.“

A je to tu. „No, ona to vlastně není moje písnička. Já jsem ji totiž nenapsala. Je to cover jedný Jonesyho písně.“

„To si děláš srandu,“ hleděl na mě nevěřícně.

„Ne. Je to z jeho prvního alba. Ještě než se proslavil, proto by to asi nikoho ani nenapadlo.“

Chvilku jsme se na sebe usmívali. „Kamaráde, to ty bys měl nazpívat cover,“ navrhla jsem a podala mu kytaru. Tak to u skvělých hitů bývá: nikdy nevyjdou z módy. Kéž bych takový taky dokázala napsat.

Vyměnili jsme si místa a Alfie si začal pro sebe vybrnkávat akordy. Vyšlo najevo, že byl Jonesyho velkým fanouškem, jenže kdo ostatně nebyl? Jen jediný složitý akord se mu nepodařilo zahrát dokonale, a tak jsem mu položila prsty na hmatník, abych mu ukázala, jak to udělat správně. Byl to podivně intimní moment, dokonce i po tom muchlování v limuzíně. Pak jsme se oba odmlčeli, načež ke mně rozzářeně vzhlédnul. Ve tvářích jsem celá zrůžověla.

Alfie vstal, pořádně si loknul z láhve šampaňského na nočním stolku a podal mi ji, abych se taky napila. Přiblížila jsem se k němu – připadalo mi to až nějak příliš blízko –, dopila jsem zbytek a s hlasitým žuchnutím jsem láhev odložila. Pobaveně se zasmál.

„Víš, ty ani nejsi můj typ. Na to jsi moc velký hezounek.“ Tak. A je to venku. Hezky nahlas, v přítomnosti ničeho významnějšího než postele. Na každém z obřích, buclatých polštářů ležela roztomilá čokoládka s mononogramem a kartička s ručně psaným nápisem: Vážený pane Caine, kdybyste během svého pobytu v našem hotelu cokoli potřeboval…

Alfie se opíral o noční stolek a s hlavou nakloněnou do strany mě pozoroval.

„Jsem nejspíš jediná osoba na celý planetě, která do tebe není zabouchnutá,“ trvala jsem na svém, ale trochu se mi motal jazyk. „Já fakt ne.“

Bezstarostně se usmíval.

Bože, byl vážně tak hezký. Jak by se člověk mohl na takového hezounka neusmát? V tu chvíli se ukazovákem jemně dotkl středu mého čela a malinko do něj zatlačil. A mně nezbývalo nic jiného než se svalit zády na postel jako poražený strom v lese. Hmm. Nemohla jsem si pomoct a přejela jsem rukama po ledově chladné, pevně zastrčené pokrývce. Potrpěla jsem si na kvalitní povlečení.

„Pro tvou informaci, ani ty nejsi můj typ,“ nechal se slyšet. „Sweet Jane, sweeeet Jane.“ Sladká Jane. Aha, tak teď na mě udělal dojem. Znal kapelu Velvet Underground.

Světe, div se, Australan Alfie si nonšalantně opřel jedno koleno o okraj postele. Poposunula jsem se mírně dozadu a poklepala na matraci. „Pěkná postel,“ prohodila jsem a opřela se o jeden z polštářů s rukou za hlavou, přičemž jsem odstrčila čokoládku stranou.

„Kromě toho,“ pokračoval a plazil se ke mně jako mladý jaguár na lovu, „ty jsi na mě… až moc stará.“ Sednul si přese mě obkročmo – poněkud opatrně – a něžně se na mě usmál.

Tenhle nápad bude buď super, anebo ne zas tak super. Najednou jsem si vzpomněla na Alexe a Jessicu, přesně v takové pozici na naší staré posteli. Zdaleka ne tak pěkné a rozhodně ne tak nažehlené.

Odpusť mi, Jane. Vážně mě to mrzí.

Ale ne, Alexi, nemrzí.

Pak jsem vzhlédla k tomu disneyovskému princi, právě když si zastrkával kadeř hedvábných tmavých vlasů za ucho a zasněně na mě mrkal.

„Takže, oběma je nám jasný, že mezi námi nic není,“ řekla jsem.

„Správně.“

„A co to teda děláme?“ zeptala jsem se ho.

„Nevím,“ odvětil a ladným baletním chvatem si se mnou vyměnil pozici tak, že teď jsem já seděla obkročmo na něm. Zase na mě začal civět těma obrovskýma, rozzářenýma modrýma očima. „Asi jenom trochu zlobíme,“ konstatoval a koutkem úst se pousmál, díky čemuž se mu na tváři objevil dokonalý dolíček.

Zlobíme. Ano. To tedy pořádně. Jenže věc se má takhle: dopamin dokáže léčit. Zdálo se to matoucí, protože já jsem vlastně dopamin zbožňovala a můj instinkt, na který bych ale v takovou chvíli moc spoléhat neměla, mi napovídal, že se mi ho brzy trochu dostane.

A je tu ještě jedna věc, pomyslela jsem si a konečně se odvážila se na něj posadit – erekce. Erekce totiž představuje cosi nepopiratelně uklidňujícího, nebo přinejmenším lichotivého. Zároveň i podmanivého tím, jak se nezkrotně tiskne k textilii a dává najevo svůj božsky tvrdý obrys.

I to dokáže léčit, no ne?

KAPITOLA 3

MAZLENÍČKO

„Jane! Celý dopoledne se ti snažím dovolat. Jsi tam?!“ křičela na mě Pippa do telefonu. Kéž by tak přestala.

„Hmm.

„Výborně. Takže žiješ,“ pronesla o něco tišeji, mírně spiklenecky. „Co se stalo? A kde přesně vlastně jsi?“

Zbrkle jsem se posadila. Najednou se mi to všechno vybavilo: postel – obličej – úsměv – noční obloha… ALFIE. Snažila jsem se rozpomenout tak zběsile, jako když pes hledá kost, kterou si předtím zahrabal, a konečně se mi to podařilo. Nespali jsme spolu. To je úleva. Sex by byl jako odveta krajně patetický a já bych se pak cítila ještě hůř.

„Jane, jsi tam? Takže kde že to jsi?“

„U sebe v pokoji…?“

„Nezníš moc přesvědčeně,“ zahihňala se.

S třeštící hlavou jsem se svalila zpátky na postel a zapnula hlasitý odposlech. Fuj. Udělala jsem všechno, co jsem si slíbila, že po rozchodu neudělám. Pro začátek jsem utápěla žal v alkoholu. Alespoň jsem skutečně byla ve svém vlastním pokoji.

„Jenom jsem si dělala srandu, zlato. Vždyť si trochu zábavy zasloužíš. Zaprvé kvůli tomu zmetkovi Alexovi, to ti nemusím připomínat. A včera večer jsi zpívala na rozlučce se svobodou.“ Po krátké odmlce dodala. „A navíc jsi vypila dost šampusu,“ řekla opatrně. Úplně jsem ji viděla, jak se kření. „Takže mě teď hezky poslouchej a udělej přesně to, co ti říkám. Žádný zbytečný přemýšlení. Prostě to udělej.“

„Ale co to dělám?“

„Dáš si tu nejledovější sprchu, jakou sneseš, a přijdeš za mnou dolů. Tam, co to vypadá jako na Havaji, s tou umělou pláží. Zamluvila jsem nám stůl. A vezmi si rovnou i všechny věci. Odtamtud pojedeme rovnou na letiště.“

„Ne. Chci říct, co to dělám se svým životem?“

„Aha, tohle.“ Zasmála se. „To vyřešíme u snídaně.“

*

Když jsem se usadila naproti Pippě, s hlavou skloněnou právě cosi zběsile ťukala do telefonu.

„Hotovo,“ pronesla s posledním úderem a položila telefon displejem dolů a nalila mi kávu. „Takže?“ Posunula mi šálek blíž.

„Takže. Proč jsme nastoupily do tý limuzíny?“

„Žádný sebemrskačství. Na to bude čas pozdějc. Půjčím ti na to pak bič,“ zašklebila se.

„Díky.“ Obě jsme se napily. „Jak to, že máš tolik energie? A kam ses vlastně v noci vytratila ty?“

Povytáhla obočí, což se dalo vyložit jako „vydedukuj si to sama“ anebo „bez komentáře“, jako u policejního výslechu. „Kdyby ses mohla tvářit aspoň trochu míň škodolibě,“ povzdechla jsem si.

„Co se týče tvojí první otázky z dneška, co že to teda děláš?“ Pippa se odvrátila a začala si mazat toast máslem. „Právě snídáš na umělý pláži ve Vegas potom, co jsi včera zpívala karaoke svojí písničky. A musím dodat, že dokonale. Ale z trochu globálnějšího hlediska bych řekla, že se stavíš zpátky na nohy.“

Vážně? Mně to tak nepřipadalo, právě naopak. Přísahala jsem si, že neudělám tu samou chybu jako s Alexem – že neskočím do postele s prvním chlápkem, co se na mě usměje. „Já jsem přece zapřisáhlá, neochvějná a řádná monogamistka!“ vykřikla jsem, čímž jsem si vysloužila pohledy od lidí sedících u okolních stolů, včetně nějaké církevní skupiny ve sladěných outfitech.

„Ano. Správně. Přesně tak.“ Pippa se zmateně zamračila, snažila se být nápomocná.

„Sex bez závazků přece není nic pro mě,“ trvala jsem zarytě, tentokrát o něco tišeji. Na ten jsem přece nikoho nepotřebovala. „A technicky to bylo jen mazlení.“ To jsem si vygooglila.

„Ty jsi ale ukázněná holka,“ odvětila s nenápadným úsměvem.

„Jsem dospělá ženská. Můžu zajít nebo nezajít tak daleko, jak se mi zachce.“ A to, k čemu došlo s Alfiem, bylo naprosto dobrovolné. Na posteli mohl klidně sedět právník a nechat nás to podepsat černé na bílém.

„Přesně,“ souhlasila.

„A když mě doprovodil k mým dveřím,“ – shora se na mě usmíval, s tím svým roztomilým dolíčkem ve tváři, a opíral se o zárubeň – „řekl mi: ‚Přeji vám dobrou noc, vážená paní.‘“

Zdálky k nám doléhalo šplouchání, jak si malé děti s pištěním nevinně hrály v uměle vytvořeném mořském přílivu.

Pokračovala jsem: „To oslovení vážená paní mě na moment úplně vykolejilo. Jsem snad už tak stará?“

„Nejsi!“ zvolala Pippa a dolila mi kávu.

Pomyslela jsem na Jessičiny sexy křivky a náhle jsem si připadala jako dinosaurus.

„Mohlo by to být ještě horší,“ řekla jsem přes okraj šálku. „Mohl mě taky oslovit madam.“

„Jo, to by bylo o dost horší,“ přitakala Pippa přes okraj toho svého. „Včera večer jsi ale zněla fakt úžasně, brouku. Ach, Jonesy, ta písnička pořád frčí…“

Sotva jí ta slova vylétla z úst, svět se se mnou zatočil: pouhá zmínka jeho jména a najednou se dostavil příliv adrenalinu. „Proč jsi se mnou zůstala? Před deseti lety, když se mnou chtěl Jonesy podepsat smlouvu, dělat mi producenta a já nevím co všechno… udělat ze mě ovečku ve stáji. Pod jeho ‚značkou‘. Ať už to mělo znamenat cokoli.“

„Jane,“ zvolala Pippa s očima dokořán.

V lese se rozbíhaly dvě cesty a já se vydala tou méně frekventovanou. A jestli mě včerejší večer o něčem přesvědčil, tak o tom, že jsem si nevybrala správně.

„Ne. Vážně,“ řekla jsem důrazně. „Ty jsi se mnou zůstala i tak. A já si moc vážím toho, žes to se mnou nikdy nevzdala. Ani s mou kariérou, jestli se to tak dá vůbec nazvat. Zbyly z ní jen soukromý akce. Zpívání jediný písničky. V trapný parodii třiadvacetiletý Jane.“

„Ty víš, co vždycky říkám,“ trylkovala Pippa povzbudivě. „Potřebuješ napsat jenom –“

„Jednu dobrou písničku. Já vím.“ Měla pravdu. Jenže já jsem to zkoušela, opakovaně, a nikdy to nevyšlo.

„Přesně tak.“ Pippa se celá rozzářila. „A já mám vlastně jednu dobrou pracovní zprávu, o kterou se chci s tebou podělit. Nabídka licenční smlouvy…“

V duchu jsem se modlila. Třeba chce někdo jako Sofia Coppola, Wes Anderson nebo Paul Thomas Anderson použít ve filmu jednu z mých krásných písní s dokonalou atmosférou z mého druhého alba.

„… pro televizní reklamu v Holandsku,“ dodala Pippa s úsměvem.

Ach. „Chtějí tu jednu jedinou písničku, že jo?“ Kdybych byla Leonard Nimoy, určitě by po mně všichni chtěli, ať zpívám o Spockovi ze Star Treku a těch jeho obřích uších.

„Je to reklama na Něžné pohlazení, a mimochodem, podle mě je ta synopse rozkošná.“ Začala rychle mlít pantem, jako nějaká dražitelka, což nevěstilo nic dobrého. „Atraktivní mladík si v supermarketu všimne atraktivní mladé dámy, oba tlačí uličkami svoje vozíky, usmívají se na sebe a flirtují, a najednou oba ve stejnou chvíli sáhnou po balíčku – vydrž! – Něžného pohlazení. Po krátký rozpačitý chvilce si ten mladík položí svoje balení do jejího vozíku, vezme navíc ještě jedno balení a společně odcházejí a flirtují spolu jako o život!“

„Fajn,“ řeknu opatrně. „Je to Něžné pohlazení lubrikační gel nebo tak něco? Nebo šampon? Tělový krém? Vroubkovaný kondomy?“

„Peníze, který ta firma nabízí, jsou skvělý a jedná se o… toaletní papír,“ zamumlala tiše, a aniž by se mi odvážila pohlédnout do tváře, dolila si kávu. „Ale nemáme na rozmyšlenou moc dlouho. Nabídka platí jen do dnešního večera.“

Kristepane, to snad ne. Jenže já jsem byla švorc. Když nejste třeba Rolling Stones nebo Jonesy a nejezdíte na turné po celém světě, nezbývá než poskytovat licence k použití vašich písniček. Mohlo by to být ale horší. Třeba reklama na tampony. Bylo by to horší?

„Fajn,“ řekla jsem. „Ale jedině, když mi povíš, co se včera v noci stalo mezi tebou a Nickem Lloydem.“ Potřebovala jsem alespoň něco na oplátku. To, že v tomto ohledu tak urputně mlčela, nebylo to fér.

Vzdorovitě si prohrábla vlasy a mírně zrudla. „Není to tak, jak si myslíš. Kromě toho mají přece všichni –“

„Tajemství? I před nejlepší kámoškou?“

Zčervenala ještě víc. „Ty jsi ale drzá.“

„To říkáš, jen abys odvedla mou pozornost.“

Pravda, částečně ano. Argument, proč se pustit do spolupráce s Něžným pohlazením, byl ten, že si tím vykoupím svou uměleckou svobodu… nebudu muset bydlet se svými rodiči. A když se to vezme kolem a kolem, lidi vážně potřebují toaletní papír. Je to jedno z jejich malých špinavých tajemství.

Povzdechla jsem si. „Víš, jak poznáš, že je tvoje kariéra oficiálně v hajzlu?“

„Když já cítím, že je mou povinností,“ začala Pippa koktat, „ti o nabídce aspoň povědět, i když je tak trochu…“ Nedokázala větu dokončit.

„Na hovno?“ podařilo se mi myšlenku doříct s vážnou tváří.

S úlevou se pousmála. Věděla jsem, že jí jde jen a jen o můj prospěch.

„Je to v pohodě, můžeš jim říct, že do toho půjdu.“

„Vždyť je to navíc Holandsko, proboha!“

„A prachy za to, jak jsem ze sebe dělala šlapku ve Vegas, mi nevydrží napořád. Ale počkej – Jonesy by tu smlouvu musel podepsat, on tu písničku přece složil.“

Pokrčila rameny. „Podle všeho už se stalo.“

Aha, pomyslela jsem si šokovaně.

Zatímco začala rychle sepisovat e-mail s tím, že licenci poskytneme, konečně mi to začalo docházet. K tomuhle se schylovalo. Můj hlas bude pomáhat s prodejem toho, s čím si lidi utírají… Ale já Holandsko zbožňuju. Van Goghovo muzeum, Rijksmuseum se všemi těmi obrazy od Rembrandta a Vermeera.

„Jóga. Na umělý pláži,“ poznamenala Pippa a zadívala se na shlukující se dav lidí.

„Jessica má na jógu talent,“ podotkla jsem mrzutě. „Nejspíš ji teď zrovna cvičí. Anebo cvičí s ním… píchá s Alexem. Nemůžu uvěřit tomu, že jsem ti tohle ještě neukázala.“ V tu chvíli si z mých očí prorazily cestu ty zatracené slzy.

„Ale ne.“ Pippa mi podala ubrousek, zatímco já jí podávala telefon s esemeskou od bývalého. „Parchant.“

Souhlasně jsem přikývla a hlasitě se vysmrkala. Když se na to dívám zpětně, vždycky jsem měla vnímat varovná znamení, ale hlavní věc, kterou si nikdy neodpustím, byla, že jsem neutekla hned, jakmile mi to všechno docvaklo: Technicky vzato totiž Alex, když jsme si spolu začali, nebyl svobodný. Sice důrazně popíral, že by měl s někým vztah, jenže já jsem hluboko uvnitř věděla, že lže.

Chodili jsme spolu teprve chvíli. Stalo se to na jednom večírku. Jeho nejlepší kamarádka ze střední, Inez, na mě pohlédla zpoza svého crostini s ricottou a broskvemi. Z jejích očí čišelo varování: Je mi tě už teď líto, ale on ti ublíží, po němž následovalo postesknutí: Taková škoda. Tolik byste se k sobě hodili. Jenže já jsem toho varování nedbala.

„Já jsem se rozhodla, že je s chlapy konec,“ povzdechla si Pippa a stiskla mi dlaň. Alexe nikdy v lásce neměla. Považovala ho za slabocha. To mi vcelku zbytečně přiznala teprve poté, co jsme se rozešli.

„Ale Jane,“ pokračovala s roztomile nakrčeným obočím. „Tebe si samotnou moc představit nedokážu. Jsem si docela jistá, že se z tohohle dostaneš. A já ti slibuju, že bude všechno oukej. Všechno. Je to jenom život. Blbej, zatracenej život.“

Pippa, můj anděl.

„A navíc,“ vydechla, „předpokládám, že v hotelu ve Vegas by skončila většina lidí po takové noci plné – ale ne. Moc brzo?“

Podala mi další ubrousek. „Jane. Poslouchej mě. Ode dneška oficiálně začínáš novou etapu svýho života.“ Začala se usilovně prohrabávat ve své kabelce, načež mi s rozzářenýma očima podala letenku.

Ach jo. Uf. Další let.

„Děkuju,“ řekla jsem a ze všech sil se snažila zakrýt to, jak se letu obávám. Vážně bych radši prošla bosky po rozpálené poušti plné rozbitého skla než zase znovu nasednout do letadla. Podívala jsem se na palubní lístek. „První třída?“

„A já letím s tebou,“ ujistila mě ještě rozzářeněji.

Přitiskla jsem si ruku k ústům. „Londýn. Cože? My letíme do Londýna? Tos neudělala.“

„Ale udělala,“ odvětila vesele. „Využila jsem nasbíraný letecký míle. Pravda je, že už jsem si je střádala dobrých pár let, schovávala jsem si je na nějakou budoucí vysněnou dovolenou na Fidži s Dominicem Westem. Ubohý. Jenomže po tom včerejším fiasku, který jsem způsobila, a tom všem… no prostě mi chybíš. Nemohla jsem tě přece poslat rovnou zpátky domů k rodičům, že jo? Tak se mnou aspoň poleť na chvíli do Londýna.“

Vyskočila jsem ze židle a srdečně ji objala. „Děkuju ti! Já si tě nezasloužím. Jsem ti tak vděčná.“

„Ale zlatíčko,“ řekla a pomalu se odtáhla. „To přece nic není. Nahromadila jsem si ty letecký míle, když jsem hlídala –“

„Leopargaťáka?“

„Přestaň mu tak říkat. Ty leopardí gatě měl na sobě jenom jednou.“

Pippa nikdy nepřestane hájit zpěvákův pochybný vkus. On ale byl opravdovou ikonou. Jeho kytarové schopnosti se daly přirovnat k hraní Keitha Richardse, nebo snad i Jonesyho.

„Chudáček staroušek,“ řekla s povzdechem.

„Ty to s ním nikdy nevzdáš.“

„Ne,“ pronesla hrdě se zdviženou bradou. „Nikdy.“

„Já můžu jenom doufat, že pro mě platí totéž.“ Opět se mi sevřelo hrdlo.

„Samozřejmě, zlato, ale poslouchej, chci, abys ten výlet do Londýna považovala za takovou mini oddechovku – příležitost k tomu, abys něco složila.“

„Abych toho hodně složila,“ přitakala jsem. A tenhle slib jsem hodlala dodržet. Cítila jsem takovou vzpruhu, že jsem byla připravená se odhodlaně pustit do akce. Mínila jsem na sobě tvrdě makat. Vytrvat tváří v tvář pochybnostem o sobě samé a postavit se svým neúspěchům. Nikdy to nevzdám.

„Já mám takovou radost! A dokonce se mi podařilo nás nacpat do první řady v první třídě,“ radovala se Pippa. „Takže teď sebou musíme hodit. Odhlásím nás z hotelu. Zařiď odvoz.“

„Dobře! A děkuju ti z celýho srdce.“

Ona už ovšem něco sepisovala do telefonu, a přestože jsem věděla, že brzy poletíme nad velmi rozsáhlou a velmi hlubokou vodní plochou, zažívala jsem neznámý pocit radosti, protože moje nejdražší Pippa bude sedět přímo vedle mě. Až na to, že…

„Kde je Kurt Cobain?“

„Tomu už je lehká zem,“ zamumlala, aniž by ustala ve psaní.

„Myslím svůj svetr. Alexův svetr.“

Technicky vzato stále patřil jemu, nicméně já neměla v úmyslu mu ho vracet. A jeho snoubenka Jessica by se tomu ošuntělému hadříku stejně jen posmívala a vůbec by neocenila, že ten svetr byl prakticky dvojníkem toho, který měl Kurt na sobě na koncertě MTV Unplugged.

„Aha. Hm.“

Hned mi to došlo. „Nechala jsem ho v Alfieho pokoji.“

„Fakt?“ Přestala ťukat do mobilu a nakrčila obočí. „Tak tomu říkám freudovský přeřeknutí.“

KAPITOLA 4

COBAINOVSKÝ SVETR

Alex měl ten svetr na sobě v noc, kdy jsme se seznámili. Nezávazně jsem si spolu začali povídat ve frontě před kinem Nuart. Ten večer dávali film Klute. Alex měl takový ten svůdný, záchranářský pohled, byl vysoký, ale trochu podvyživený, a jaksi pobledlý, jako by byl celé dny zalezlý doma a sledoval reprízy Columba a Mannixe. Spojovala nás záliba v kinematografii – hollywoodský noir, drsné autorské klasiky sedmdesátých let, všechny varianty nové vlny šedesátých let. Na druhém rande se mi svěřil, že je fanouškem mé hudby, ale že já jsem nebyla taková, jak si mě „jako člověka“ představoval. Byla to úleva, že si ze mě nepamatoval jen tu jednu fotku. Alex mi tak trochu připomínal Willa, mého o dva roky mladšího bratra – podobný věk, stejná vytáhlá postava a olivová pleť –, díky tomu mi připadal povědomý, přívětivý a inteligentní. V jeho přítomnosti – celkově, ale i v posteli – mi bylo příjemně. Co když nikoho takového už nepotkám?

Alex však takový už dávno nebyl. Už neprodukoval své provokativní nízkonákladové nezávislé filmy. Byl vedoucím produkce u komerčních hollywoodských nanicovatých filmů, do nichž obsazoval Jessicu. Snad to byl ten cobainovský svetr, co mu dodávalo iluze hluboké umělecké duše a integrity? Protože on mě úplně bezohledně vyměnil za mladší model. Respektive model z titulky sportovního magazínu Sports Illustrated. A sám přitom ani neměl sport v oblibě.

S tím svetrem jsem se ale nemínila rozloučit.

Dveře výtahu se otevřely v patře, kde měl Alfie pokoj. Na moment jsem však zaváhala. Mohla bych na Kurta Cobaina jednoduše zapomenout. Nechat minulostí to, co, jak jsem si konečně uvědomila, mě stále poutá k mému bývalému, a všem těmhle nepříjemnostem se vyhnout. Dveře se začaly pomalu zavírat. Fajn, tak ať. Oficiálně jsem z toho byla venku. Cobainovský svetr bude prostě jednou z těch věcí, co zůstanou ve Vegas. Spolu s mou hrdostí.

Jenže tomu tak nebylo. Strčila jsem mezi dveře ruku a vystřelila ven. Můj malý kufr na kolečkách mě po dlouhé chodbě doprovázel. Ještě jsem nebyla připravená se toho svetru vzdát.

S prstem napřaženým milimetr od zvonku Alfieho apartmá jsem si pomyslela: Zatraceně. Vážně se nechám zastrašit nějakým třiadvacetiletým klukem? Který je, jen tak mimochodem, popová hvězda? Stiskla jsem zvonek. Naštěstí tu byla možnost, že někteří muži byli prostě až příliš hezcí.

Oprava: nebyla. Ve dne vypadal Alfie totiž absolutně dokonale. Hedvábné vlasy měl rozcuchané a na sobě měl ty kalhoty, které vypadaly jako od obleku ze šedesátých let, ale o trochu ležérnější. Seděly mu na pěkně tvarovaných australských bocích perfektně nakřivo. Zpoza mého propínacího svetru mu vykukovalo pomačkané triko s Patti Smithovou. Svetr mu byl roztomile těsný a vlastně bylo děsně roztomilé i to, že něco jako triko s Patti Smithovou vůbec vlastnil.

Pomyslela jsem si, že se mi ten kluk doopravdy líbí.

„Ahojky,“ pozdravil mě, stáhl ze sebe svetr a podal mi ho. „Jak se vede?“

„Mně… dobře. A jak se… vede tobě?“ Trapná chvilka.

„Super.“ Ironicky nakrčil obočí.

Určitě chtěl jen být zdvořilý.

„Jane.“

Table of Contents

ČÁST PRVNÍ

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4