THE SCARLET PAPERS

Copyright © Matthew Richardson, 2023

The author has asserted his moral rights. All rights reserved.

Original English language edition first published

by Penguin Books Ltd, London

Translation © Milan Lžička, 2024

ISBN 978-80-242-9919-8

Obsah

ČÁST PRVNÍ

JEDNA

DVA

TŘI

ČTYŘI

PĚT

DENÍK SCARLET KINGOVÉ

1946

Subjekt

1946

Scuk

1946

Američan

1946

Operace Herkules

1946

Kajuta

1946

Tetička Maria

1946

Deváté oddělení

ČÁST DRUHÁ

ŠEST

SEDM

OSM

DEVĚT

DESET

JEDENÁCT

DVANÁCT

TŘINÁCT

ČTRNÁCT

PATNÁCT

DENÍK SCARLET KINGOVÉ

1964

Čtvrtý muž

1964

Moskevská pravidla

1964

Pan Madison

1964

Broadway

1964

Staří známí

1964

Špioni z Cambridge

1964

Vzpomínky na Jericho

1964

New College

1964

Kensington

1964

Exfiltrace

ČÁST TŘETÍ

ŠESTNÁCT

SEDMNÁCT

OSMNÁCT

DEVATENÁCT

DVACET

DVACET JEDNA

DVACET DVA

DVACET TŘI

DVACET ČTYŘI

DVACET PĚT

DVACET ŠEST

DVACET SEDM

DENÍK SCARLET KINGOVÉ

1992

Archivář

1992

Pan Mitrochin, že?

1992

Nová šéfová

1992

Blackheath

1992

Profesor Hegel

1992

Stará vojna

1992

Ústředí se hroutí

1992

Bratránci

1992

Schůzka v zahradě

1992

Boj o přežití

1992

Konec

1992

Padlý anděl

ČÁST ČTVRTÁ

DVACET OSM

DVACET DEVĚT

TŘICET

TŘICET JEDNA

TŘICET DVA

TŘICET TŘI

TŘICET ČTYŘI

TŘICET PĚT

TŘICET ŠEST

TŘICET SEDM

TŘICET OSM

TŘICET DEVĚT

ČTYŘICET

ČTYŘICET JEDNA

ČTYŘICET DVA

ČTYŘICET TŘI

ČTYŘICET ČTYŘI

ČTYŘICET PĚT

ČTYŘICET ŠEST

DENÍK SCARLET KINGOVÉ

2010

Návrat

2010

Robert

2010

Carlton Gardens

2010

Vídeň

2010

Caspar

2010

Procházka

2010

Špionážní hry

2010

Základna

2010–současnost

Pod dohledem

ČÁST PÁTÁ

ČTYŘICET SEDM

ČTYŘICET OSM

ČTYŘICET DEVĚT

PADESÁT

PADESÁT JEDNA

PADESÁT DVA

PADESÁT TŘI

PADESÁT ČTYŘI

PADESÁT PĚT

PADESÁT ŠEST

PADESÁT SEDM

PADESÁT OSM

PADESÁT DEVĚT

ŠEDESÁT

PODĚKOVÁNÍ

„Jak ten,

kdo věčným nepravdám tak přivykl,

že vůči paměti své hřeší

a věří vlastní lži.“

William Shakespeare, Bouře

ČÁST PRVNÍ

JEDNA

Všechno začalo vizitkou.

Zatímco se taxík blížil k Hollandovu parku, Max se na ni znova podíval. Čekala na něj v pracovně, přišla interní univerzitní poštou a ležela mezi obvyklými konfetami letáků a studentských prací. Šlo o jednu z těch staromódních navštívenek připomínajících rekvizitu z dobového dramatu. Pokyny byly krasopisně vyvedené světlemodrým inkoustem a hovořily naprosto jasně.

Zítra v jedenáct dopoledne. Jeďte taxíkem a zaplaťte hotově. Nikomu ani muk. Důkladně se očistěte. Scarlet Kingová. (PS ATLAS)

Kdyby se jednalo o jakoukoliv jinou vizitku a kterýkoliv jiný den, hodil by ji do koše. To jméno ho však zarazilo. Zadíval se na něj a skoro těch pět slabik vyslovil nahlas.

Scarlet Kingová.

Ano, tohle jméno se neodmítá jenom tak.

Taxík zprudka zabrzdil před projíždějícím cyklistou. Šofér zaklel, vypnul rádio a otočil se. „Stačí vám to sem?“

„Určitě,“ řekl Max. Vytáhl z kapsy zmuchlanou dvacetilibrovku a podal mu ji. „Drobné si nechte.“

„Díkes.“

Taxík odjel a záhy ho pohltil dopolední provoz. Max šel dál a snažil se soustředit, myšlenkami pořád jinde. Scarlet Kingová bylo ve zpravodajských kruzích legendární, až mýtické jméno. Svého času se v MI6 stala největší odbornicí na Rusko, a dokonce měla povýšit do funkce vůbec první ředitelky britské rozvědky. Neexistovala žádná její veřejná fotografie – což ovšem četným bulvárním ani seriózním novinám nebránilo ve snaze ji pořídit – a její jméno se nikdy neobjevilo ve státních dokumentech. Pro všechny historiky zpravodajských služeb byla tím pravým dráždidlem – nefalšovaným přízrakem.

Proč chce Scarlet Kingová hovořit zrovna s ním? A proč zrovna dneska?

I obálka mluvila jasnou řečí: Dr. Max Archer, docent dějin špionáže, London School of Economics. Adresa byla napsaná jiným rukopisem než samotná zpráva a navíc černě, nikoliv modře. Navštívenka dorazila už včera. Proto se posledních čtyřiadvacet hodin marně snažil přijít všemu na kloub. Probíral se knížkami v knihovně, referenčními svazky i letitými dokumenty a zkoušel někde zahlédnout Scarletino jméno: poválečné roky, hony na zrádce v letech šedesátých a sedmdesátých, Gorbačov a Thatcherová, pád berlínské zdi. Neobjevil však ani ň.

Max přidal do kroku a znova v duchu přemítal, jestli nejde o nějakou past. Slyšel už bezpočet hrůzostrašných historek. Kdo ne? O Rusech a Číňanech se ví, že cílí na akademické konference. Rituál probíhal vždycky stejně: bezplatně podávané víno, mlha v hlavě, vyděračské záběry a výhrůžky jejich zveřejněním na YouTube s následkem děsivé kompromitace a konce kariéry. To se ovšem týkalo fyziků, genetiků a dalších vysoce ceněných akademiků na seznamu zbožných přání Pekingu a Moskvy. Co by mohla MSS nebo SVR chtít po dvaačtyřicetiletém historikovi špionáže?

Ne, byl si téměř jistý, že se o past nejedná. Zaplašil veškerou nervozitu a snažil se zkoncentrovat.

Opět vytáhl navštívenku a zastavil se u předposlední větičky: Důkladně se očistěte. Byl to špionážní výraz pro kontrasledování, nutnost setřást případného pozorovatele. Včera si u sebe v pracovně dobrou hodinu nad papírovou mapou západního Londýna plánoval budoucí trasu, přičemž si připadal maličko směšně – akademik stoupající k vrcholu kariéry, co si hraje na špiona.

Teď už nebylo nad čím dumat. Rozhodl se nejdřív zkusit tu nejjednodušší metodu. Sehnul se a předstíral, že si zavazuje tkaničku, díky čemuž získal pár stěžejních vteřin na to, aby si zmapoval, kdo je kolem něj. Starší paní s psíkem. Dva mladí běžci se sluchátky v uších. Byl tam i dopravní policista a jako poslední mladá žena tlačící kočárek. Mohl se na něj někdo z nich pověsit? Taková představa byla směšná, a přesto svým způsobem děsivě věrohodná. Zvlášť když v celé věci figurovala Scarlet Kingová. Špioni na sebe neupozorňují. Hrozbu může představovat každý z nich, anebo nikdo. Když si Max opět zavázal tkaničku, pokračoval v chůzi. Několik dalších minut nahlížel do výloh obchodů, vracel se a znenadání zabočoval do postranních uliček, aby pak – coby poslední dílek celé klauniády – postával v místní trafice a kontroloval každého, kdo za ním vstoupil, u čehož si připadal ještě absurdněji než prve. Když dorazil do cíle, spočítal si, že trasu, která mu měla zabrat dvě minuty, urazil za devět a půl.

Pro jednou v životě přišel dokonce s mírným předstihem.

Když dokráčel na příslušnou adresu, zadíval se na dům. Šlo o jedno z impozantních londýnských sídel, dnes už přestavěných na byty, s klasickou symetrií, kanelovanými sloupy a zašlým edvardovským půvabem, které nutně potřebovalo přemalovat a vyčistit. Napravo si našel číslo bytu a stiskl stříbrný bzučák.

V interkomu zapraskalo a zkresleným hlasem se ozvalo: „Haló?“

Ženský hlas. Mladší, než čekal. Takže ne Scarlet osobně. Možná posluhovačka nebo pečovatelka. Max si uvědomil, že se mu potí dlaně. Hrdlo jako by měl slepené. Znova se pokusil setřást nervozitu a napřímit hlavu.

Vybavil si závěrečný přípodotek na vizitce: (PS ATLAS). Za posledních dvanáct hodin prolistoval veškeré knížky o špionáži – ty své nevyjímaje –, aby zjistil, jestli nejde o kódové označení jakési dávno zapomenuté operace z dob studené války. Že by ho Scarlet Kingová dráždila nějakou indicií? Že by legendární mistryně špionáže stavěla na odiv, jak se vyzná v branži, anebo je to celé šité na míru přímo jemu?

Nenašel však vůbec nic. Vzpomněl si na jednoho ze svých někdejších vysokoškolských učitelů, vousatého veterána, který za války sloužil na frontě u SOE.

Z chytrých lidí bývají hloupí špioni.

Hlavně dýchej, chlape.

„Pan Atlas,“ řekl nakonec a modlil se, aby to bylo správně. „Myslím, že mě očekáváte.“

Na chvíli se rozhostilo prázdno, dozvuk psího štěkotu opodál, načež se s hlasitým cvaknutím otevřely dveře. „Druhé patro,“ řekl hlas a interkom se chrčivě odmlčel.

Max Archer se naposledy rozhlédl, pak do vstupních dveří strčil a vydal se po schodech. Když vystoupal do druhého patra, dveře bytu přímo před ním zely dokořán. Na prahu stála drobná žena neurčitého věku – snad třicátnice, i když působila stařeji, ošlehaněji. Měla uhlově černé vlasy po ramena a brýle s tlustými obroučkami, jako z kapely hrající šedesátkový revival, pomyslel si Max a pak ho napadlo, jestli nedělá hloupost.

Přemítal nad svými kroky. Cizí byt, tajuplná navštívenka, žena, kterou nikdy neviděl – to je bezpochyby bláznovství. Zvažoval, že by utekl. Na vizitku by se mohl vykašlat a nějaké pozvání úplně pustit z hlavy. Co nevidět může být zpátky ve své pracovně.

„Nesledovali vás?“ zeptala se pojednou žena.

Max vstoupil dovnitř – nohy mu reagovaly rychleji než hlava – a uslyšel, jak se za ním dveře bytu zaklaply. „Ne,“ odpověděl. „Jsem čistý.“

„Dobře.“ Žena zatím dveře zajistila závorou a potom nastavila alarm s přístupovým kódem. Všimla si Maxova překvapení. „Paní Kingová dbá na osobní bezpečnost. Opatrnosti není nikdy nazbyt.“

Max pocítil první záchvěv adrenalinu. Najednou si to všechno představil: exkluzivní přístup k dosud neobjeveným tajným dokumentům, osm zájemců o práva na otevřený životopis, smlouvu na televizní minisérii, přehršel literárních cen a pak – dvacet let očekávané – povýšení na řádného profesora. Kdo se chce zabývat dějinami špionáže, potřebuje exkluzivní informace a přístup k nim. Tak blízko showbyznysu ještě akademický svět nebyl. Tohle by mohla být jeho jediná šance.

„Pojďte za mnou, prosím.“

Zhluboka se nadechl a otřel si dlaně o kalhoty.

Jde se na věc.

Ačkoliv měl Max Archer tři tituly, tolik se prve soustředil na setřesení případné sledovačky, že vůbec nepostřehl pozorovatele z A4 v nejvyšším patře protějšího štukovaného domu. Odboru A4 si všímal málokdo, což byl taky záměr. Muž a žena, oba neformálně oblečení čtyřicátníci, dokončili nahrávání fotek subjektu, který vešel do domu číslo 12, a začali porovnávat rysy jeho obličeje s interní databází MI5.

Ve chvíli, kdy Max Archer v bytě odmítal čaj i kávu, už měl tým z A4 otevřené webové stránky katedry mezinárodních dějin na London School of Economics. Prezentace fakulty byla nejmíň pět let stará a fotografie zachycovala štíhlejší podobu subjektu. Nesporně se však jednalo o téhož muže: skoro metr devadesát, pískově plavé vlasy, nedbalý šarm, vysoké čelo a ošuntěle sucharský vkus v oblékání. Nos, oči a čelist vykazovaly dvaadevadesátiprocentní shodu.

Ve fakultním životopisu stálo:

Dr. Max Archer

Docent dějin špionáže

(BA MPhil Cambridge, Ph.D. Harvard)

Doktor Archer je autorem knihy Historie agentů dublérů (Viking) a Počestný zrádce aneb neautorizovaný životopis Kima Philbyho (Hodder & Stoughton). Pravidelně přispívá do celostátního tisku a působil též jako historický poradce při natáčení dokumentu BBC Cambridgeská pětka.

Dvojice pozorovatelů si v centrále Thames House ověřila jméno subjektu a poté se nachystala k opuštění budovy.

Bylo 11:03.

Operace Bouře se oficiálně rozjela.

DVA

První zvláštností byl samotný byt. Pokračovali dál chodbou a Max si všímal stylového vybavení – uměleckých děl na stěnách, moderních vymožeností v kuchyni. Kdepak, ten byt patřil někomu mladšímu, ne devadesátileté babce. Sám se něco napečoval o starého otce, a proto věděl, že pach a duch staroby jen tak nezmizí. Napadlo ho, že byt možná patří té ženě a Scarlet ho využívá jenom ke konspiraci. Anebo Scarlet není nájemnice, nýbrž bytná. Možná už zase nad vším až moc dumá. Koneckonců o Scarlet Kingové neví skoro nic. Nemůže být ta žena její dcera? Má vnoučata? Manžela, partnera, nebo i oboje naráz? Špioni se skrývají ve stínech, jsou záhadou i pro své přátele a rodinu. Možné je všechno.

Došli k obýváku na konci bytu. Žena se téměř instinktivně ohlédla, pak zlehka zaklepala a otevřela dveře. Lehce jí přitom sklouzl rukáv svetru a odhalil hlubokou jizvu na spodní straně levé paže, táhnoucí se od zápěstí až k lokti. Max si jí všiml a vstoupil do pokoje. Jeho teorie se rázem potvrdila. Spatřil velkou plochou obrazovku a okolo roztroušené iPady a notebooky, artefakty jednadvacátého století. A poté i drobnou postarší postavu sedící uprostřed. Na židli s vysokým opěradlem u konferenčního stolku působila Scarlet Kingová jako anomálie, pozůstatek minulého století.

„Scarlet,“ zvýšila žena jen mírně hlas, „přišel pan Atlas.“

Max se co nejneurčitěji pousmál. Když se na Scarlet zadíval, překvapilo ho, jak se podobá ptáku. V klíně jí ležel výtisk Timesů, dosud otevřený na křížovce, a na nose jí přísně spočívaly brýle na čtení. Pleť měla hnědavou a vrásčitou, vlasy stříbřitě bílé, s dokonalou symetrií sčesané dozadu a sepnuté staromódní sponou.

„Nechám vás,“ prohlásila žena. „Kdyby něco, zavolejte mě.“

Max přemýšlel, jestli byla poslední poznámka určená jemu. Znova si vybavil jizvu na ženině paži a představil si všemožná ostří schopná takhle rozříznout kůži. Na sebepoškození to nevypadalo. Určitě jde o zranění z bitky, z regulérního boje nablízko. Anebo možná jenom moc kouká na bondovky. Postřehl, jak Scarlet přikývla, a všiml si na stole vedle hrníčku s podšálkem zvonku. Asi to bude něco jako audience u královny: jakmile ji host omrzí, vyšle signál. Cítil, že musí zúročit každou vteřinu.

„Posaďte se, prosím,“ vyzvala ho Scarlet a ukázala na protější křeslo. Hlas měla silnější, než čekal, jaksi mladší než tělo, z něhož vycházel. Zaculila se. Byl to úsměv velmistryně špionáže, jak Max věděl, jeho napodobeniny vídal u všech bývalých špionů, s nimiž se setkal. Ten úsměv okouzloval a zároveň druhého využíval. Měl v sobě jedovatou upřímnost, podobnou zbrani, která z vás páčí tajemství. Jen málokdo je vůči němu zcela imunní.

„Je mi ctí, že vás poznávám,“ řekl Max a okamžitě litoval lísavého, podlézavého tónu, jenže zpátky už se ta slova vzít nedala. „Vaše vizitka mě zaujala.“

Posadil se do protějšího křesla a užuž se chtěl představit celým jménem – se vším všudy jako „doktor Archer z LSE“ –, ale v poslední chvíli se zarazil. Scarlet se natáhla ke konferenčnímu stolku a uchopila složený papír. Upravila si brýle na čtení a znova list prolétla očima. Pak se zeptala, jako by se nechumelilo: „Máte před rozvodem, je to tak?“

Max byl chvíli natolik zaskočený, že se nezmohl na odpověď. Když mu to v hlavě začalo opět šrotovat, napadlo ho, jestli se nepřeslechl. Rozpačitě se pousmál a řekl: „Pardon?“

Scarlet si stránku prohlížela s vědecky chladným odstupem. „Vidím tu, že vaše žena je hlavní partnerkou ve firmě Simmons & Simmons a že se po jednadvaceti letech manželství rozcházíte. A teď mi povězte, proč to?“

Max ztratil řeč. Podíval se ke dveřím, pak poslouchal okolní zvuky a přemýšlel, jestli nejde o kanadský žertík. Třeba od někoho z kolegů. Chvíli uvažoval, jak těžké by bylo angažovat postarší herečku, pronajmout si prázdný byt v Hollandově parku a pak mu do pracovny podstrčit vizitku. Šibeniční humor, jistě, ovšem akademici jsou svými jízlivými, až škodolibými kousky pověstní. Všechna jeho kontrasledovací opatření nejspíš pozorovali z taxíku. Zavazování tkaničky, okliky na trase, určitě se jeho sebeklamu smáli, až se za břicha popadali. Historik špionáže prahnoucí po sólokapru. Bylo mu z toho nanic. Někdo si z něj vystřelil. Šmejdi.

„Promiňte, ale nerozumím.“

„To je vidět,“ odvětila Scarlet. „Ani děti nemáte, což je zajímavé. Nechtěl jste je vy, nebo ona? Řekla bych, že šlo o vědomé rozhodnutí dvou kariéristů, ale vaše žena pochází ze čtyř sourozenců. A navíc k nim má blízko. Čili důvody budou spíš biologické.“

„Co má tohle znamenat?“ zvýšil už Max hlas. „Kdo vás k tomu navedl?“

„Můj poslední odhad zní, že to prostě nevyšlo. Ona měla spoustu práce, vaše kariéra stagnovala a život ubíhal, jenže vy jste si malovali jiné plány, a nakonec už byla příroda proti. I když mám dojem, že se rozvádíte z jiného důvodu.“

Mluvila vážně. To už Maxovi došlo. V duchu si vyčítal vlastní naivitu. Scarlet Kingová sloužila v nejvyšších funkcích MI6. Celý život hledala slabiny druhých. Tohle nebyl kanadský žertík, který na něj narafičili úzkoprsí akademičtí kolegové. Tohle byl regulérní špionážní výslech.

„Ze začátku jsme se snažili,“ přiznal nakonec Max co nejklidnějším hlasem. Bylo načase buď spolupracovat, anebo se vypařit. A on tohle potřeboval. Kvůli svému bankovnímu kontu, akademické prestiži, budoucímu životnímu směřování – potřeboval tenhle průlom jako sůl. „Ale nebylo nám přáno. Smutek jsme oba rozptýlili budováním kariéry a život tak nějak běžel dál.“

„Vidím tu i potíže finančního rázu?“

Max věděl, že musí zachovat klid. Že je to zkouška. Zpovídala ho jako potenciálního spolupracovníka. Chtěla se dopídit, z jakého je těsta, zjistit, nakolik je prchlivý, jak dokáže vzdorovat tlaku. „Nějaké ty problémy s penězi byly, ale jenom dočasné.“

„Jí zůstal barák a vy bydlíte díky laskavosti starého kamaráda v garsonce.“

„Vy mě sledujete?“ odtušil Max a do hlasu se mu vkradla podrážděnost.

Scarlet se znova usmála. „Ráda předem vím, s kým mám tu čest.“ Naposled nahlédla do papíru a pak ho odložila zpátky na stolek. Max se zoufale toužil podívat, co v něm stojí. Jak to, že má o jeho životě takový přehled? Jak může vědět o jeho financích, o Emmě i o baráku? Co ještě ví? Vkradla se mu i do telefonu, notebooku a pracovních složek?

„A teď mi povězte,“ navázala, „opravdu jste tu kvůli tomuhle? Kvůli rychlému výdělku, senzační knížce, zadostiučinění vůči bývalé ženě a školnému pro Archerovy číslo dvě?“

„Ne,“ odvětil Max, který si těmi otázkami připadal skoro vysvlečený donaha. Jako by dokázala prokouknout jeho ambice, nahlédnout mu do duše. „Nebo aspoň ne jenom kvůli tomu.“

„Tak proč tedy? Reagujete často na podivné vizitky od úplně cizích lidí, které vás zvou na stejně podivná místa?“

„Ne,“ řekl Max. „Přišel jsem, protože se celý svůj profesní život snažím pochopit, co se dělo za studené války.“

„Aha, rozumím.“ V tu chvíli připomínala starou cambridgeskou profesorku, která nedokáže zakrýt zklamání ze špatné odpovědi – ba co hůř, z odpovědi tuctové.

Napodruhé se Max zkusil polepšit. „Dějiny špionáže jsou jiné než ostatní typy dějin,“ řekl. „Nemáme archivy ani sekundární prameny. Máme jenom očité svědky. Vy sama jste svědkyně s velkým S. Všichni ostatní z vaší generace u SIS už jsou po smrti. Znáte tajemství, která si s sebou odnesete do hrobu. Přišel jsem dneska proto, aby tahle tajemství – tyhle vzpomínky – nezemřela s vámi.“

To už na ni zjevně udělalo větší dojem, okolí očí jí lehce ožilo. „Jenže co se pravdy týče, není na špiony spoleh,“ namítla. „To víte stejně dobře jako já. Lhaním se totiž živíme. Špioni, milý pane, jsou jako vypravěči naprosto nespolehliví.“

Max cítil, jak ho náhle ovládl instinkt. Podobné debaty měl nacvičené z domova, přesně takové argumenty si schovával pro podobnou chvíli. „Ne vždycky.“

„Ne?“

„Podle mých zkušeností ne. Smrt je nejlepší sérum pravdy, jaké kdy kdo vynalezl.“

„Jak to?“

„Politici mají sochy. Vojáci mají pomníky. Špioni umírají bez památky.“

„Tak zní vaše odpověď?“

„Víte, špioni jsou stejně ješitní jako my ostatní,“ řekl Max. „Chtějí po sobě něco zanechat, něco, čím si je budou jejich děti připomínat. Proto jste mě sem pozvala. Důvod je vždycky stejný.“

Nastala zamyšlená odmlka, načež Scarlet odvětila: „Mám-li s vámi mluvit na rovinu, doktore Archere, myslím, že mi dlužíte stejnou laskavost. Zeptám se tedy znova. To, že nemáte děti, je možná jedna z příčin vašeho neúspěšného manželství. Nevěřím ale, že je to příčina hlavní. Tak co za tím je?“

Od té chvíle Max jenom žasl, jak to Scarlet dokáže. Měla schopnost odhalit lež bez jediného příznaku, téměř bezchybný čich na polopravdy a vytáčky. Jiní mají absolutní sluch nebo fotografickou paměť. Scarlet Kingová uměla číst v lidech. Odstup se u ní snoubil s empatií – vpravdě smrtící kombinace.

„A má to vždycky jedinou příčinu?“

„Prozraďte mi svoje tajemství a já vám třeba prozradím některá svá. Ještě jednou mi zalžete a neřeknu ani ň. Něco za něco.“

Maxe napadlo zkusit drobnou nevinnou lež, byl však amatér a měl proti sobě profesionálku. Odhalila by ho dřív, než by slova vypustil z úst. Nikdy moc neuměl zachovávat pokerovou tvář. Proto taky pořád trčel v přednáškovém sále, místo aby se naplno věnoval práci v terénu. Povzdechl si a zmocnil se ho zvláštní pocit z toho, že by měl všechna svá nejtemnější tajemství vyzvonit úplně cizímu člověku.

„Proč tady doopravdy jste, Maxi?“

V duchu se uklidnil. Nakonec ze sebe přece jen vymáčkl: „Jakmile se rozvedeme, chce se moje žena znova vdát.“

Scarlet spokojeně přikývla. Maxe krátce napadlo, jestli už náhodou o všem nevěděla. Jestli to nebyla další zkouška. „Podváděla vás?“

„Ano.“

„A to je celé?“

V tu chvíli k ní Max pocítil zášť. Připomínala mu terapeuty, které poznal před desítkami let a kteří pacienta tak dlouho popichují, až i ten nejklidnější vybuchne. Ještě jeden krok, a dost. „Moje bývalá a její nový muž se chtějí brát už v říjnu,“ řekl. „Proto ten rychlý rozvod.“

„Proč v říjnu?“

Později Maxovi dojde, že právě v tomhle okamžiku ho Scarlet zlomila. Poslední fáze verbování, bod, odkud není návratu. Připojil se k dlouhému zástupu akvizic, které tato drobná, křehká, sporá postavička vyzbrojená ničím nebezpečnějším než slovy dokázala zlanařit. Tohle tajemství zamlčel dokonce vlastnímu otci a kamarádům, tuto pravdu dosud odmítal přiznat i sám sobě.

Jeho život, jeho manželství, jeho budoucnost.

Max bolestně polkl. „Moje žena se chce znova vdát v říjnu, protože v srpnu se jim má narodit dítě,“ řekl. „Konečně bude mít rodinu, jakou si vždycky přála.“

TŘI

Bylo to jako zasvěcení. Od té chvíle mezi nimi zavládla zvláštní důvěrnost. Scarlet znala jeho nejhorší obavy. Ctižádostivý akademik, prominentní manželství, okázalé knižní prezentace a půldomek na severu Londýna – to všechno bylo jen krytí, zástěrka epických rozměrů. Max Archer byl bezdětný muž středních let, který stále opravoval pravopis v seminárních pracích, přičemž vydělával méně než většina jeho bývalých studentů. Existovaly školní časopisy, které se prodávaly líp než jeho poslední kniha, roznášky novin, které byly placené lépe, než kolik momentálně dostával on. Scarlet Kingová ho obnažila až na dřeň.

Max si vybavil starý vtip, který s oblibou dával k lepšímu jeho tatík. Tak dlouho čekal na velký zlom, až ho to zlomilo. Nezbylo mu než sledovat, jak na jeho místo nastupuje někdo jiný. V duchu už úplně viděl, jak se na něj Emma culí z posledního zpravodaje, po boku má synka nebo dceru s mezírkami v zubech a v ohozu jako z filmu Děti železnice na nekřesťansky drahé soukromé škole a všechno rámuje zpráva, že manžel č. 2 odchází ze City do předčasného důchodu a bude se věnovat dobročinnosti. Dokonce i přezdívky od sucharských akademiků na fakultě budou čím dál horší: 007, doktor Zloun, Austin Powers. Ve dvaceti jsou dějiny špionáže zábavné, v pětačtyřiceti už mírně trapné a v šedesáti vyloženě tragické.

A právě tehdy se to stalo. Max se znova rozhlédl po pokoji s přesvědčením, že celé tohle dobrodružství je strašlivý omyl, když vtom Scarlet sáhla vlevo pod sebe a z kožené brašny vedle křesla vytáhla tlustý štos papírů. Listiny byly zažloutlé, polité čajem a nekontrolovatelně se vzdouvaly, skoro jako by nedokázaly zůstat v klidu.

Scarlet se na Maxe zadívala a pak řekla: „Dohoda je dohoda, doktore Archere. Prozradil jste mi svoje tajemství, tudíž je načase, abych vám svěřila to své.“ Nato mu papíry podala. „Jen si je prohlédněte.“

Max si materiály vzal. Scarlet kývla na znamení, ať si je prostuduje. Byl zvyklý manipulovat s citlivými archivními dokumenty v rukavicích, aby stránky nepoškodil pot nebo vlhkost. Otřel si dlaně o nohavice a pak lejstry opatrně zalistoval.

Jako první ho udeřilo do očí, že všechny stránky jsou ofocené ze zápisníku, ten typ podkladů, co rozdává studentům na seminářích, když je seznamuje s archivními dokumenty. Rukopis byl chvatný a věcný, vyvedený svažitým písmem a tmavomodrým inkoustem. Místy už vybledl, jinde byla slova obtažená. Především si ale všiml datace uvedené v záhlaví druhé stránky – 1946. Šlo tedy o nějaký deník nebo paměti.

Otočil stránku zpátky a zadíval se na úplně první odstavec. Pustil se do čtení:

Pátého dne na vídeňské expozituře Scarlet Kingová poprvé spatřila subjekt. Jako vždy se uchýlili do bunkru, zvukotěsné zabezpečené místnosti se zvláštním obložením stěn a akustikou suchou jako troud. Archie Grenville si zapálil, jí ovšem cigaretu nenabídl.

„Zapamatujte si tenhle obličej,“ řekl Archie a přisunul jí fotografii.

Okamžik, kdy poprvé spatřila tvář Otty Spenglera, se Scarlet navždycky vryl do paměti…

Max zvedl ke Scarlet oči a nedokázal zakrýt zmatek.

„To začíná jako líčení nějaké operace.“

„Máte postřeh.“

„Román?“

„Ne. Memoáry.

Max se znova zadíval na stránku. „Ve třetí osobě? Ne já, ale ona?“

„Jsem špionka, doktore Archere. Špioni v první osobě nemluví. Považujte to za formu krytí. Když to tak může dělat Rushdie, můžu i já.“

Max věděl, na co naráží. Jak známo, napsal spisovatel Salman Rushdie ve třetí osobě paměti pojmenované Joseph Anton – toto jméno používal jako pseudonym, když se pod přísnou policejní ochranou schovával před íránskou fatvou. David Cornwell, někdejší nižší důstojník MI6, se pro změnu skryl za pseudonym John le Carré. Bývalý poslanec Rupert Allason zase psal šťavnaté knihy o skutečném životě špionů pod jménem Nigel West. Ano, precedens existoval.

Zkusil to tedy jinak. „Pracovníci SIS nesmějí psát deníky, memoáry ani žádné autobiografie.“

„Ne.“

„Už samotná existence takových dokumentů porušuje ve všech myslitelných ohledech zákon o ochraně utajovaných informací. Za tohle byste mohla jít do vězení.“

„Snad,“ odtušila téměř věcně, jako by s takovou možností vnitřně počítala.

„Jak snad?“

„Právníci by museli dokázat, že ta dotyčná jsem byla já. A v takovém případě by došlo k rozkrytí veškerých operací SIS, jichž jsem se účastnila. Scarlet Kingová může být dramatická postava. Jak už jsem řekla, třetí osoba je forma krytí.“

Max se málem rozesmál. V mediálních kruzích se tomu říkalo „obhajoba Lorraine Kellyové“. Tahle skotská moderátorka se úspěšně vyhýbala placení dlužných daní britskému finančnímu úřadu s odůvodněním, že Lorraine Kellyová je televizní postava, která tedy s ní samou coby soukromou osobou nemá přímo nic společného. Rozhodně to byl neotřelý způsob, jak obejít zákon o ochraně utajovaných informací.

„Tím, že s těmi materiály nakládáte,“ dodala, „se pochopitelně stáváte spoluviníkem. Jak vidíte svoje šance za mřížemi?“

Max náhle opět pomyslel na otisky prstů a absenci rukavic. Jeho otisky – neboli „papilárky“, jak jim s oblibou říkali kolegové z katedry kriminologie – ulpěly na papírech a už nepůjdou zcela vymazat. Další stopy se určitě najdou i v tomhle bytě a při příchodu ho dost možná zachytila průmyslová kamera. Ano, je to prakticky jisté. Je dávno zkompromitovaný.

„Kde je originál?“

„Zápisník je uložený daleko odsud pěkně pod zámkem. Tohle je fotokopie první části.“

„Existují i další?“

„Prožila jsem dlouhý život, doktore Archere. Můj příběh má spoustu částí.“

„Tušíte vůbec, jak by to mohlo být nebezpečné?“

„Ano,“ přitakala. „A soudě podle vaší výzkumné činnosti to nejspíš tušíte i vy. Proč bych si jinak vybrala právě vás, co myslíte?“

Max se na ni zadíval. No ovšem. Nic na celé schůzce – vizitkou počínaje a tímhle barákem konče – nebyla náhoda. Všechno si naplánovala s precizností protřelé špionky, a to včetně profilu subjektu. Tématem Maxovy diplomky byly osudy špionů, kteří zveřejnili tajné skutečnosti. Disertace byla stále dostupná na internetu, Scarlet ji nepochybně znala nazpaměť. Práce se zabývala případem bývalého důstojníka SIS Richarda Tomlinsona, kterého v devadesátých letech zavřeli za porušení zákona o ochraně utajovaných informací a za pokus o vydání životopisu. Jenže Tomlinson byl pouze malá ryba. Scarlet Kingová byla špička v oboru. Nikdo tak vysoce postavený dosud nic zapovězeného nezveřejnil.

„To je šílenství.“

„Právě naopak. V mém věku je to nejrozumnější krok. Logika ve své nejelegantnější racionální podobě.“

„A jste připravená jít do vězení?“

„Jsem připravená umřít, doktore Archere. Smrt mě děsí daleko víc než vězení.“

Max pořád držel papíry v ruce. Věděl, že by je měl odložit, omezit kontaminaci. Byl ovšem tak paf, že mu to nemyslelo. „A tyhle paměti vznikly přímo tehdy, nebo až s odstupem času?“

„Záleží na tom?“

„Jestli mám být spolupachatelem trestného činu vůči vládě Jejího Veličenstva, tak bych rád věděl, s čím mám tu čest. Jak vůbec poznám, jestli jsou pravé?“

„Nepoznáte.“

„Proč teď?“

„Táhne mi na stovku. Teď je na to vhodná doba. Rusko už je zase naším úhlavním protivníkem. Svět znova potřebuje mou pomoc. Ze studené války si může nějaké to ponaučení odnést každý. A já v ní bojovala osobně.“

V centru pozornosti se nyní ocitla ona. Max si takovou výměnu rolí docela užíval. A svou dočasnou výhodu náležitě zužitkoval. „Ne, je za tím něco jiného.“

„Mluvíte, jako byste si byl až znepokojivě jistý.“

„To taky jsem. I špioni jsou jen lidi. Neděláte to pro ostatní. Riziko je moc vysoké.“

„Ne. Tak proč?“

„Důvody bývají tři. Takzvaná espézetka, jak učím svoje studenty. Sex, prachy, zášť.“

„Aha. A podle vaší teze jde o který z nich? Na sex jsem jaksi za zenitem. Zášť by mohla připadat v úvahu, i když v takhle pokročilém věku je už poněkud zbytečná.“

„Takže prachy. Vyschly vám zdroje. Tohle je šance, jak pomoct vnoučatům k nějaké té nemovitosti. Shrábnete velkou zálohu, pak natáhnete brka a já budu mít na krku paragraf a nic z toho. Dokonalý zločin.“

„To si o mně doopravdy myslíte?“

„Jste špionka,“ odpověděl Max. „Jednou špionka, vždycky špionka. Vždyť o vás skoro nic nevím. Netuším, co si myslet.“

„Pravda,“ přitakala Scarlet. Sundala si brýle na čtení a začala si je leštit svetrem, dokud nebyly bez poskvrnky. „Vítejte v tajném světě. Risknete to, anebo odejdete? Vidíte majlant, anebo pakatel?“ Opět si brýle nasadila a usmála se. „Volba je čistě na vás, doktore Archere.“

ČTYŘI

Počasí nestálo za nic a nejevilo známky, že by se mělo vybrat. Aby unikl dalšímu šedavému chuchvalci deště, uháněl Saul Northcliffe po kluzkých chodnících a klestil si cestu davem turistů schovaných pod skupinovým deštníkem.

Bylo zvláštní, jak rychle se změnila scenerie. Náměstí Parliament Square působilo majestátně a zlatě, Westminsterský palác se tyčil k nebi jako bájná pevnost střežící starobylé sídlo moci. Vládní čtvrť Whitehall vyhlížela anticky, ve své vznešenosti až římsky, symetrický sled vznosných budov, které tichounce hučely, nervové centrum světové mocnosti středního významu. Jenom pár minut odtud se však rozkládal Millbank a špinavé řečiště Temže. Byl to svět plný smetí a betonu – všechny budovy vypadaly hrozivě, autobusové zastávky byly posprejované a přes řeku se na sebe zachmuřeně mračily dvě bašty britských tajných služeb, MI6 a MI5.

Sídlo rozvědky Saulovi odjakživa připadalo jako zamítnutý projekt ze špatné osmdesátkové bondovky. Thames House, ústředí kontrarozvědky, měl být spíš působištěm nějaké zbytečné státní instituce nebo vládního výboru, doménou telekomunikačního úřadu či odboru životního prostředí, byrokratickou divočinou nedělených kanceláří a bezduchého klapotu klávesnic.

Ne, Thames House rozhodně nebyl jak vystřižený z filmů. Saul sám sebe pořád viděl v průmyslovém koptu a špíně svého dětství, jako kluka z maloměsta, jenž sní o tajné službě a jejím příslibu pláží, koktejlů, obleků na míru a tekutých obědů v soukromých klubech. Paradox, tak se tomu odborně říká, ne? Zakručelo mu v břiše, a tak vytáhl z kapsy zpola snědenou cereální tyčinku a unaveně se do ní zakousl. Když zabočil doprava k soukromému vchodu do Thames House, zazdálo se mu, že slyší, jak se mu osud vysmívá. Znova se mu vybavilo dvojverší: Čím mouchy nezbedníkům, jsme my bohům; ti pro svůj žert nás vraždí. Podíval se na soukromý mobil a zahlédl na WhatsAppu zprávu od manželky, která mu připomínala, ať cestou domů koupí špagety. Zase telefon schoval, prošel bezpečnostní kontrolou a pak vyjel výtahem do šestého patra.

Ještě pět let. Tenhle údaj se mu honil hlavou, když vystoupil a zamířil ke své kanceláři. Aspoň že nějakou má. Slýchával hororové historky z vládní zpravodajské a špionážní organizace GCHQ, kde se teď už i od ředitele očekávalo, že bude sedět s ostatními v open spaceu a hlásit se o čaj, když se někdo nabídne, že ho uvaří. Pět let a pak se dočká penze. Bude moct zapomenout na dojíždění v potu tváře a udržovat se v myšlenkové kondici příležitostným poradenstvím při polovičním objemu práce a dvojnásobné gáži. Teď ale musel podobné představy volky nevolky zapudit – pokaždé, když snil o svobodě, jako by se zbývající dny v zajetí prodlužovaly.

Doufal v pokojnou hodinku, aby si mohl vyřídit administrativu. Všiml si však, že přede dveřmi jeho kanceláře nervózně postává jedna ze zdejších rychlokvašek. Vypadala tak mladě, že by ještě klidně mohla chodit do školy, bylo jí zhruba tolik co jeho nejstarší dceři. A k tomu měla neformální ohoz, jako téměř každý z jeho současných kolegů. Samé okopané tenisky s plandajícími tkaničkami, vytahané svetry a nápaditá sbírka osobních ozdob. Saul si ještě pamatoval, jak ho vedoucí personálního oddělení hned první týden pokáral, že nemá pořádně naleštěné boty. Asi mají manželka s dcerami pravdu – skutečně se z něj stává nudný patron.

Teď si ještě tak vybavit její jméno, což byl ošidnější úkol než kdysi. V dávných dobách by si níže postavený zpravodajec nechal líbit, ať už by ho ředitelský náměstek tituloval jakkoliv. V osmdesátých letech musel Saul tři dlouhé roky snášet oslovení „Paule“. Hluboce se zamyslel. Blond vlasy po ramena, střední výška. Že by Charlotte, anebo snad Vicky?

„Á, to jste vy,“ řekl Saul a zapnul úsměv na plný výkon, jako by na tuhle chvíli čekal celý den. Genderově neutrální, bez konkrétního jména, ideál. „Jak se vede?“

Ano, Charlotte. To bude určitě ono.

„Řádí tady nějaká žaludeční viróza,“ odpověděla. „Zatím se mi vyhýbá. Tak snad to vydrží.“

To byla u nováčků další věc. Svého času se Saul k papalášům choval uctivěji. Dneska s vámi nováčci jednají jako s výchovným poradcem nebo terapeutem. „To rád slyším,“ řekl. „Snad jo.“

Saul odemkl svou kancelář a zavedl Charlotte dovnitř. Když se nad tím tak zamýšlel, ani tohle mu pochopitelně scházet nebude. Kontrarozvědka v současnosti zaměstnávala přes čtyři tisíce lidí, kteří se ráno co ráno sjížděli ze všech koutů Velkého Londýna a příměstských obcí. Nebylo dne, aby se chodbami nešířil nějaký bacil, nachlazení nebo jiná nemoc. Pět let. Tisíc osm set dvacet pět dnů. A pak vysvobození.

Saul setřepal z kabátu kapky deště a pověsil si ho. Kancelář byla stísněná, připomínala krabici. Neměl v ní ani pořádné okno kvůli riziku, že by se nějaká cizí rozvědka snažila aparátem s teleobjektivem číst z obrazovky jeho počítače. Mluvil o kanceláři jako o jeskyni, ovšem i jeskyně působí útulněji. Přetrvávala v ní stále přítomná zatuchlina – kombinace plesnivějících jídel z donášek a prachu –, kterou nepřerazily ani sebeúčinnější osvěžovače vzduchu.

„Tak co pro mě máte?“ zeptal se Saul, uvelebil se za stolem a pustil počítač. Dvaatřicet nepřečtených e-mailů, jeden i od generální ředitelky. Smazal podklady z osobního i oběžníky od kulturních referentek – o pěveckém sboru pracovníků MI5, filmovém klubu a sportovním oddílu –, a pak otevřel první mail od generální.

„Zaznamenali jsme další vývoj v operaci Bouře,“ ozvala se Charlotte, vytáhla papírové desky a položila mu je na stůl. „Odbor A pořídil kvalitní detailní záběry subjektu při návštěvě sledovaných prostor. Identifikovali ho jako akademika z London School of Economics.“

Zpráva od generální ředitelky se týkala problému s médii. V Timesech měl nazítří vyjít článek kritizující zpravodajské služby za to, že nedokázaly zamezit nedávnému teroristickému útoku. Generální ředitelka se v dopise šéfredaktorovi důrazně ohradila a obeslala i náměstky a tiskové. Saul si šéfredaktora listu představil v jeho daleko větší kanceláři, jak krátce po tříchodovém obědě s někým z ministrů piluje zítřejší úvodník, načež se nechá odvézt na večeři a pak zpátky do moderního domku v jihozápadním Londýně. V duchu proklel svět a pak zprávu zavřel.

„Osvěžte mi paměť,“ řekl a uchopil složku s materiály. „Operaci Bouře doporučila SIS, že?“

Charlotte přikývla. „Ve Vauxhall Cross se domnívají, že nedávné úniky informací o britské politice vůči Moskvě by mohla mít na svědomí někdejší řídící pracovnice sovbloku. Požádali nás, abychom si to vzali na starost, kdyby se snad situace vyhrotila. Před několika týdny jsme proto nasadili předběžné sledování.“

Saul spatřil fotku Scarlet Kingové, pak snímky ze sledovačky a vytištěný profil Maxe Archera. No jo, operace Bouře. V Guardianu vycházely všemožné nelichotivé, ovšem až podezřele dobře informované články o údajném selhání tajných služeb v souvislosti s úmrtími ruských občanů na britské půdě. Nejmenovaný zdroj listu vyzradil utajované podrobnosti o někdejších studenoválečných operacích. Možným pramenem byla i Scarlet Kingová. Nejen veteránka, ale bez přehánění legenda světa špionáže. Nejvýznamnější žena v dějinách MI6. Saul si tu tvář pamatoval až moc dobře.

Takže chtějí, abychom za ně odvedli špinavou práci, pomyslel si. Přísně vzato britská legislativa nedovolovala rozvědce SIS provádět zpravodajské operace na území Spojeného království ani v britských zámořských teritoriích. Všechny takové úkoly proto ochotně přesouvala na bedra kontrarozvědky nebo GCHQ. Ve skutečnosti se tak primadony z SIS mohly věnovat opulentním večírkům po velvyslanectvích, kdežto na Pětku zbyla méně příjemná práce v terénu.

Saul si prohlédl souhrn publikací Maxe Archera. „Existuje indicie, že by se Scarlet mohla s doktorem Archerem znát už z dřívějška?“

„Ne, prošla jsem zpětně veškeré složky. Neobjevila jsem jedinou stopu. Vypadá to, že se setkali úplně poprvé.“

„A co Archerovy knihy? Jsou důvěryhodné?“

„Obě jsem si zběžně pročetla na Kindlu. Podle všeho se snažil prorazit jako mediální expert. V branži se vyzná, specializuje se na dějiny studené války. Není špatný, na rozdíl od jiných.“

Saul si doprohlédl spis. Dostaly se do něj veškeré ověřitelné informace. Takové, které lze opoznámkovat a potvrdit ze dvou zdrojů. Neověřitelné informace – fámy od jediného pramene, domněnky zdrojů, klepy a řeči z ulice – se předávaly ústně. Zpravodajskou obec těžce poznamenalo fiasko s iráckými zbraněmi hromadného ničení. Politici už si do tisku nic neprosadili, pokud to nebylo naprosto jisté.

„A co drby?“

„Ověřila jsem si to na osobním a prošla si staré náborové spisy. Zjistila jsem dvě věci. Zaprvé otec Maxe Archera sloužil po celou dobu studené války jako agent pod novinářským krytím, hlavně ve střední Evropě. A zadruhé se Max Archer po studiích na Cambridgi ucházel o místo v MI6 a uvažovalo se, že by absolvoval IONEC.“

Jednalo se půlroční výcvikový rituál pro všechny nové důstojníky MI6 v gosportském Fort Moncktonu. Školili se tam ve špionážním řemesle, psychologických operacích, tajném písmu, základní práci se zbraněmi i vzácné dovednosti oslovit, naverbovat a řídit spolupracovníka na nepřátelském území.

„Proč ho odmítli?“

„Spisy jsou útržkovité a nejsou digitalizované. Ale z hlášení náborářů vyplývá, že jim Archer zřejmě připadal až moc svérázný a vynalézavý. Žádost osobně vetovala předsedkyně náborové komise. Navíc šlo o samý počátek tisíciletí, těsně po 11. září. Služba usilovala o diverzifikaci a nábor pracovníků s plynnou arabštinou, kteří by zvládli pracovat na Blízkém východě.“

„Tatík z oboru a vzdělání z Cambridge,“ podotkl Saul. „To nebyl zrovna vzor diverzity.“

„Ještě ke všemu.“

„Jak situaci hodnotíte vy sama?“

Charlotte najednou znervózněla, jako by měla odpověď nacvičenou a nechtěla ji pokazit. „Prošla jsem si seznam textů doktora Archera z poslední doby. Není to ten typ člověka, kterému byste pouštěl informace, pokud chcete jenom pár článků v novinách. Každopádně jestli za těmi nedávnými úniky stojí Scarlet, tak ta má vlastní kontakty. Doktor Archer tam nejspíš byl kvůli něčemu jinému.“

„Jak je na tom Kingová finančně?“

„Má byt v Chelsea a k tomu značné investice.“

„Takže se nehoní za penězi. Ještě něco?“

„Snažila jsem se ve Vauxhall Cross získat kompletní služební záznamy Kingové, ale nechtěli o tom ani slyšet. Máme jenom cenzurovanou verzi. Nechtějí ji poskytnout dokonce ani lidem s prověrkou třetího stupně a vyšší. Zmínila jsem se, že to schválil sám náměstek generální.“

Klasická SIS. Uteklo už sto let, přesto tam pořád pohlížejí na kontrarozvědku jako na policajty s nepatřičně vysokými šaržemi, kteří se mají starat o pořádek, aniž by měli náležité informace. Saul se opřel, udělal z prstů věžičku a začal se v kancelářské židli lehce pootáčet. Vzpomněl si na článek v Timesech, který mu přeposlala generální ředitelka. Vypadalo to, že je MI5 opět fackovacím panákem za všechny neduhy národa. Saula už to štvalo: noviny, ten barák přes řeku, útulný klub prominentů. Ano, bylo by určitou satisfakcí obrátit pro jednou pozornost na druhý břeh. Dopadnout bývalou důstojnici MI6, jak líčí svůj příběh civilistovi a vypouští informace do médií. Podobné zadostiučinění si nemohl nechat ujít.

Něco ho napadlo.

„Postoupíme s operací Bouře do další fáze,“ řekl a ucítil novou vzpruhu. „Připravte všechno pro žádost na vnitro o odposlech. Potřebujeme zjistit, proč se Scarlet Kingová k Maxu Archerovi lísá a co mají za lubem. Tohle si žádá přednostní projednání. Jestli to neuděláme hned, mohlo by už být pozdě.“

„A co mám vyřídit do Vauxhall Cross?“

Saul se usmál. „Tohle je operace kontrarozvědky,“ opáčil. „Nevyřizujte jim nic.“

Žádost o odposlech ještě ten den odpoledne doputovala zabezpečenými kanály z Thames House do Marsham Street 2, proskleného sídla ministerstva vnitra, s označením naléhavé. Za dvacet minut už měla ředitelka pro národní bezpečnost Jo Harrisová sepsané papíry a mířila Westminsterem do New Palace Yardu, kudy vjíždějí veškerá vozidla do Westminsterského paláce. Ozbrojení příslušníci parlamentní a diplomatické ochrany střežící hlavní bránu na ni mávli, že může projet. A za hodinu už čekala v parlamentní kanceláři ministra vnitra za křeslem předsedy sněmovny ve starém paláci.

Poslanec a ministr vnitra Lucas Harper se právě vrátil z nepříjemného dvouhodinového zasedání Dolní sněmovny, kde se snažil žehlit další průšvih pohraniční stráže. Když Jo uviděl, nasadil úsměv a s povděkem přijal svůj oblíbený životabudič – vražedně silnou černou kávu zjemněnou trochou mimořádně husté smetany. Ingredience měl pro jistotu vždycky po ruce.

Lucas se posadil a povolil si kravatu. Pak řekl: „Víte, když mi tuhle práci pan premiér nabídl, považoval jsem to za povýšení.“

Jo se usmála. „Aspoň máte k dispozici neprůstřelné auto.“

„Akorát škoda toho politického rozsudku smrti.“ Dlouze se napil kávy. „Jen doufám, že mi nepřinášíte další špatné zprávy. Copak naši přátelé z kontrarozvědky vyvedli tentokrát? Zapomněli ve vlaku jaderné kódy?“

„To bohužel ne.“ Přistrčila mu po stole dokumentaci. „Chtějí od vás povolení k odposlechu britského občana. Domnívají se, že by subjekt mohl spolupracovat s bývalou agentkou SIS Scarlet Kingovou.“

Když to jméno Lucas zaslechl, prudce vzhlédl. „S tou Scarlet Kingovou?“

„Ano.“

„S někdejší vedoucí sovětské sekce, která měla na starost Mitrochinův archiv a zná víc státních tajemství než většina bývalých premiérů?“

„Přesně tak.“

„A co po mně chtějí?“

„Abyste jim znova povolil odposlouchávat Kingovou a nově ještě jednoho člověka. Podle všeho jde o akademika z LSE. Thames House se domnívá, že by mohli mít něco za lubem.“

Lucas si dokumenty prohlédl. „A určitě mě nikdo neobviní, že jsem na bezúhonného britského profesůrka poštval Stasi?“

„Kontrarozvědka si zjevně myslí, že je riziko vysoké,“ odvětila Jo. „Potřebuje vaše povolení do hodiny.“

„Neodpověděla jste mi na otázku.“

„Byla to otázka politická. Můžu odpovídat jenom za státní správu.“

Lucas zvedl pero nad dokument. „Ale pojmou to ti špioni decentně, ano? Nebudou to přehánět ani se nikomu nebudou hrabat v soukromí.“

„Přijmou veškerá nezbytná opatření, pane ministře.“

Lucas si znaveně zívl a pak dokument podepsal. Zaklapl složku a posunul ji po stole zpátky. „Riziko je vysoké tak jako tak,“ řekl a podíval se na hodinky. „Ne aby to zbabrali. To by mi tak ještě scházelo, aby mi šla po krku Scarlet Kingová a šedá lobby.“

Vtom se ozvalo zaklepání a vstoupil jeden z osobních tajemníků, žonglující s několika složkami. Lucasova tělesná stráž čekala, aby ho dopravila na další schůzku.

„Budu vás informovat,“ řekla Jo.

Lucasovi se tváří opět mihl závan úzkosti, ale vzápětí se rozplynul. „Díky.“

Skupina odjela v obvyklém víru shonu. Jo si sbalila věci a pak zamířila zpátky na Marsham Street. V půl páté odpoledne obdržela MI5 povolení.

Operace Bouře přešla do druhé fáze.

PĚT

Max se vrátil do kanceláře jako v mrákotách. Katedra mezinárodních dějin, sídlící nedaleko náměstí Lincoln’s Inn Fields, představovala i přinejlepším anomálii. Venku se skvělo uhlazené pozlátko korporátního Londýna – elegantní sídla PR agentur, špičkové právnické firmy, správy fondů s anonymními jmény a zaměstnanci bez kravat. Při každodenním dojíždění do práce by Max skoro uvěřil, že tam taky patří. Že se po kariérním veletrhu v Cambridgi vydal jinou cestou a stal se bankéřem, analytikem nebo expertem na propagandu. Místo toho při vstupu do budovy nasál známý pach všech univerzit – institucionální zatuchlost prosycenou příliš agresivními deodoranty, ne tak úděsnou jako na školách, i když moc nechybělo. Bylo v ní cítit cosi jako konec dospívání a lehká nemytost.

Už vůbec nemluvě o výzdobě v sovětském stylu. Všude tu byla k vidění barva, která se dala popsat jedině jako „sebevražedně vanilková“, a podlahová struktura, již netvořil ani koberec, ani kámen, pouze jakási lepkavá skvrnitá hmota, která se podle všeho vyskytuje jedině v britských institucích vyššího školství. Na zpáteční cestě se zásad špionážního řemesla moc nedržel. Snad jen tu a tam zakličkoval, párkrát přesedl z jednoho autobusu na jiný, ale jinak měl úplně zavařený mozek. Do toho bytu u Hollandova parku vcházel s vidinou nakladatelské senzace. Odcházel s neblahou předtuchou doživotního vězení. Nemohl si dovolit ani slušného právníka. Byl by odkázaný na pomoc nějakého laciného mladšího advokáta s nulovými znalostmi špionážního světa, který by ho s brbláním přesvědčoval, ať dozná vinu.

„Á, Maximilliane.“

Hlas zněl tiše, chraplavě, jako ze starých rozhlasových pořadů. A volba oděvu celkový obraz jenom umocňovala – červený puntíkovaný motýlek, oblek s proužkem a ošoupané polobotky. Max se chtě nechtě otočil a sledoval, jak se k němu blíží chodbou sir Vernon Kessler, vedoucí katedry mezinárodních dějin. Jako by si někdo vzal k srdci zadání „excentrický historik“ a ztvárnil ho až příliš doslovně. Navzdory zaměření instituce postoupil sir Vernon – respektive profesor sir Vernon, jak si s oblibou nechával říkat – od mladického marxismu ke konvenčnímu socialismu a momentálně z něj byl salonní bolševik prvního řádu, pověstný tím, že vlastní rozsáhlý vinný sklípek a že vyženil rodový majetek. Jeho nejstarší syn byl v posledním ročníku na škole sv. Pavla.

„Vernone.“

„Ale ale. Pročpak slýchám stížnosti na zrušené semináře?“

Max tušil, že si měl nachystat lepší odpověď. První pravidlo každého špiona zní: neopomínej to základní. „Musel jsem naléhavě k zubaři. Jindy na mě neměl čas. Velká mrzutost, já vím, ale co naplat.“

Když k němu Kessler popošel, lehce z něj táhl klaret. „Zdravotní záležitosti se řeší v osobním volnu, Maxi, jak dobře víš. Neplatím tě za to, aby ses ulíval z práce.“

Max přemýšlel, jak dlouho dneska trval Vernonův tekutý oběd. Míval v oblibě některý z honosnějších hotelů, kde ubytovával hostující profesory, tudíž mohl všechno zahrnout do nákladů. „Vezmu si to k srdci, Vernone.“

„Za chvíli toho bude plný Twitter. A pak se nám začnou bouřit rodiče. Než se naděješ, bude nám na krk dýchat rektor. Rozšíří se fámy a příští schůze správní rady bude připomínat spíš bitvu na Sommě.“

„Už se to nestane.“

„Není jeden z tvých studentů příbuzný zástupce šéfredaktora Mailu?“

„Myslím, že Telegraphu. A jde o asistentku zástupce šéfredaktora.“

„No právě. Opatrnosti není nazbyt. Víš přece, že komise pro interní povyšování výrazně přihlíží k hodnocení od studentů, ne?“

Max pocítil nutkání mu tady a teď všechno přiznat, povědět mu o Scarlet Kingové i o té vizitce. Jenže Vernon měl kontakty vysoko na ministerstvu obrany. A navíc by katedra Maxe suspendovala už jenom za to, že s podobným nápadem koketoval. Porušení zákona o ochraně utajovaných informací, manipulace s nelegálními dokumenty, přivolání nelíčeného hněvu ministerstva vnitra na jejich hlavy – ne, taková diskuze by skončila jenom jedním způsobem.

„Tak já ty dva semináře nahradím a přidám další konzultační hodiny, aby se to dohnalo,“ nabídl se.

„To rád slyším. Jak to jde s tou novou knihou?“

Max cítil, že mu nálada dál klesá. Skoro už si ani nepamatoval, jak dlouho jej tahle otázka pronásleduje. Poslední kniha mu vyšla před půldekádou, následující pětiletku se užíral nevydařeným manželstvím a bezdětností. V notebooku měl Max bezpočet souborů s označením „3. kniha“. Každý začínal záchvěvem nadšení, které se postupně vytrácelo.

„Jako na drátkách,“ odpověděl a už se těšil do své pracovny. „Brzo ti snad budu moct ukázat studii.“

„Výborně.“ Vernon se náhle zatvářil rozpačitě. „Poslyš, mrzelo mě, když jsem se doslechl o celé té věci se svatbou. Měls hodnou ženu, odjakživa mi byla sympatická. Škoda že sis ji nedokázal udržet, hele. Dej mi vědět, kdybych pro tebe mohl něco udělat.“

Jo, pomyslel si Max, jedno bys udělat mohl: zhebnout. Zhebnout hned teď a uvolnit místo vedoucího katedry. Nebo s okamžitou účinností odejít do penze a jmenovat mě svým nástupcem. Jenom se však pousmál. „Děkuju, Vernone.“

„No nic, nemůžu tady takhle stát a vybavovat se. Povinnost volá.“

Max sledoval, jak se Vernon šourá pryč, a znova se podíval na mobil. Přišel mu další nevlídný mail od Emmy, prý pořád nepodepsal nějaká závěrečná rozvodová lejstra. Smazal ho, pak vděčně zamířil do své kanceláře a zamkl dveře. Rozhlédl se po stropě, jako by tam snad mohly být kamery, a přemítal, jestli už není paranoidní. Pak si vzpomněl, co mu řekla Scarlet Kingová. Zkontroloval, že je opravdu zamčeno, vypnul mobil a ověřil si, jestli má vypnutý i počítač a iPad. Nikde žádné digitální oči. Byl čistý.

Nakonec Max rozepnul batoh a vytáhl štos papírů. Pomyslel na originál zápisníku, který Scarlet dosud vlastnila, a přemýšlel, kam ho asi schovala. Měli domluvenou další schůzku – provázenou patřičně spletitými bezpečnostními opatřeními –, na níž se od Maxe čekala jednoznačná odpověď.

Uhladil stránky dlaní. Pak si vzpomněl na smazaný mail od Emmy a ucítil známé svírání v břiše. Třeba se historie děje náhodou. Kdyby tak mohli mít děti, kdyby se tolik neponořil do práce, kdyby Emma nedřela každý víkend jejich manželského života, kdyby v něm roztrpčení z ustrnulé kariéry nedosáhlo bodu, kdy se stal někým jiným. Jenže mudrovat co by kdyby není k ničemu. Dějiny jsou pouhým ohlédnutím za tím, co už není. Jak to říkával Alan Bennett? Historie je zkrátka sled blbosti za blbostí. Často bývalo těžké nesouhlasit.

Max se podíval, kolik je, a šel na věc. S pohledem upřeným do papírů se modlil za nějakou anomálii. Špatné datum, nesprávnou časovou osu, za jakoukoliv z obvyklých známek, že je podobný dokument nestydatý podvrh. To byla bezpochyby nejjednodušší cesta, jak ze všeho vybruslit. Svět špionů je stejně jako zvláštní jednotky prošpikovaný přesvědčivými lháři. Vedl rozhovory s lidmi, kteří pyšně tvrdili, že operovali za nepřátelskou linií nebo seskočili padákem do okupované Francie – líčení přímo překypovalo barvitými podrobnostmi i osobitými nuancemi –, jenže pak celou báchorku rozmetala jednoduchá rešerše. Tady se mohlo jednat o propracovaný podfuk.

Max Archer se zhluboka nadechl. A pak se pustil do čtení.

Odboru A se u MI5 přezdívalo „pozorovatelé“ a řídil se jedním zlatým pravidlem: nenechat se chytit. A4, pododdíl pozorovatelů, se specializoval na průniky do objektů, a to včetně montáží odposlouchávacích zařízení na ambasády a jejich ukrývání do diplomatických vozidel. Tento tým se často rekrutoval přímo z armády – ideálně od námořní pěchoty, výsadkářů nebo speciálních jednotek – a před důstojníky upřednostňoval řadové vojáky.

Hlavní dovedností A4 bylo vizuální splynutí, optický trik, díky němuž si svědci nikdy nepamatovali konkrétní podrobnosti. S oblibou se přestrojovali za skupinku stavařů, partu instalatérů, četu stěhováků nebo za montéry chytrých měřičů, bezostyšně vstupující na soukromé pozemky.

Zbytek Thames House svou totožnost okolnímu světu přísně tajil. Odbor A měl tajnosti dokonce i před vlastními lidmi.

Byl vypracován profil subjektu pro druhou fázi operace Bouře a nasazení odposlechu se rozdělilo do tří etap. První tým sledoval garsonku ve Fulhamu, kterou si subjekt díky starému příteli z univerzity momentálně pronajímal za nižší než tržní cenu. Do budovy tým vstoupil zadním vchodem v převlečení za instalatéry a během minuty odemkl zámek bytu č. 15. Zbytek už byla rutinní záležitost. Do stropních svítidel v ložnici, kuchyni i obýváku umístil nenápadné tečky, původně vyvinuté v buckinghamshirském Hanslope Parku, technickém středisku všech tří hlavních tajných služeb. Některé obstarávaly zvuk, jiné obraz. V koupelně ukryl štěnice do zrcadla, sprchové hlavice a věšáku na ručníky. Ověřil kvalitu zvuku i sílu signálu. Kamerový systém následně ukázal, že po devíti minutách odešel pětičlenný tým A4 zadním vchodem. Zpětně nebyla identifikována ani jediná tvář.

Druhý tým sledoval fakultní budovu u Lincoln’s Inn Fields a zaznamenal, že subjekt opustil svou pracovnu ve 22:06. Tým A4, vydávající se za uklízeče na noční směně, měl nevelkou kancelář napíchnutou během tří minut. Navíc do pracovního počítače nastražil špionážní software, do sluchátka pevné linky štěnici a další dvě zařízení ke knihovně. V zájmu plošného pokrytí namontoval odposlechy i do společenské místnosti pro akademický sbor a na toalety pro zaměstnance.

Poslední cíl byl zdaleka nejošidnější. Profil subjektu odhalil, že v pečovatelském ústavu sv. Trojice u Lambethu momentálně pobývá jistý Oliver Archer, narozený roku 1937, který kdysi pod neoficiálním krytím pracoval pro SIS u zpravodajské agentury Reuters. Subjekt podle všeho otce navštěvoval dvakrát měsíčně. V ústavu žilo přes sto klientů a personál tam pracoval nepřetržitě.

Po dlouhých debatách získal tým A4 povolení vydávat se za pracovníky obecního úřadu provádějící bleskovou kontrolu. To bylo ještě snadné. Zároveň však začalo přibývat komplikací: přes noc došlo v ústavu k úmrtí, klienti byli neustále ve svých pokojích a navíc v rámci jiných povinností dorazili dva skuteční pracovníci obecního úřadu.

Na Saulův pokyn tudíž fyzickou operaci ukončili a uchýlili se k záložní možnosti přímé kybernetické akce. Jakmile recepční klepla na odkaz týkající se zdravotnického a bezpečnostního protokolu, byl každý počítač i zařízení v pečovatelském ústavu sv. Trojice pod dohledem. Dokonalé to nebylo, to ani zdaleka, ale prozatím lepší než nic. Mohli tak sledovat, kdy do ústavu dochází doktor Max Archer, a podle potřeby nasadit lidské zdroje.

Teprve mnohem později objevil na místě jedno ze zařízení uklízeč, ovšem seriózní ani bulvární tisk tomu nevěnoval příliš pozornost. Všechna ostatní záhy odstranil speciální tým, opět přestrojený za pracovníky obecního úřadu. Dotyčný uklízeč – asi pětadvacetiletý Estonec – posléze obdržel dopis z ministerstva vnitra s informací, že se jeho žádosti o trvalý pobyt vyhovuje a že si bez jakýchkoliv podmínek může zažádat o vydání cestovního dokladu.

Dotyčného uklízeče ani pracovníky obce už v ústavu nikdy nikdo neviděl.

DENÍK SCARLET KINGOVÉ

1946

1946

Subjekt

Pátého dne na vídeňské expozituře Scarlet Kingová poprvé spatřila subjekt. Jako vždy se uchýlili do bunkru, zvukotěsné zabezpečené místnosti se zvláštním obložením stěn a akustikou suchou jako troud. Archie Grenville si zapálil, jí ovšem cigaretu nenabídl.

„Zapamatujte si tenhle obličej,“ řekl Archie a přisunul jí fotografii.

Okamžik, kdy poprvé spatřila tvář Otty Spenglera, se Scarlet navždycky vryl do paměti. Na snímku byl mladík kolem třicítky s kšticí řídnoucích vlasů a masitými tvářemi. Jeho oči však působily inteligentně a pronikavě, zcela se vzpíraly buldočímu šklebu kolem úst. Už tehdy z něj čišelo cosi rozporuplného, duše básníka v těle gladiátora.

„Doktor Otto Spengler,“ řekl Archie. „Hlavní subjekt operace Herkules. Doktor Spengler je zlatý hoch německé vědy, jeden z nejlepších biochemiků na světě. Má za sebou prvotřídní akademickou dráhu a na kontě četná ocenění. Roku 1941 zcela zmizel kvůli utajovanému válečnému výzkumu. Podle našich nejnovějších poznatků se však momentálně ukrývá ve Vídni pod pseudonymem Richard von Braun.“

Stejně jako na všechny podřízené na ni Archie upřel svůj šéfovsky zachmuřený pohled. Byl vysoký a předčasně přihrbený jako sešlý dub. Ano, Scarlet naprosto chápala, co měli ostatní na mysli výrazem starý voják. Měl ulízané vlasy a jeho šaty potřebovaly vyspravit. Mluvil slabým, až pisklavým hlasem, z nervozity si odkašlával a hlasitě smrkal do umolousaného kapesníku. Jeho oficiální titul zněl zástupce ředitele expozitury, podle všeho ji ale řídil sám, poddůstojník nevrle hulákající na vojáky. Uctivost představovala dozajista nejlepší způsob, jak se mu zalíbit.

„Nacista?“

„Němec. Ne vždycky jde o totéž. Vaším úkolem je doktora Spenglera zlanařit a přesvědčit, aby pracoval pro nás.“

„Jaké má vzdělání?“

„Premiant ročníku na Univerzitě Bedřicha Viléma v Berlíně, kde studoval pod vedením tří nositelů Nobelovy ceny a během dvou let získal doktorát. O jeho služby se v současné době ucházejí jak Sověti, tak Američani. Jeho pseudonym zatím známe jenom my. To nám dává nepatrnou výhodu, kterou musíme plně využít.“

„A kde momentálně pobývá?“

Archie jí přisunul další dvě fotografie, na nichž doktor Otto Spengler vychází z nevysokého zchátralého obytného domu a pak vstupuje do kavárny. „Jeho zkázou je germánské lpění na stereotypech,“ řekl. „Každý den kolem půl druhé obědvá doktor Spengler v Café Landtmann, tudíž je přesvědčený, že jeho krytí je dostatečně silné, aby zamezilo případným nevítaným návrhům.“

Znova se na trojici fotografií zadívala a při jejich porovnávání si všimla, jak se mladý mračoun z prvního snímku proměnil ve vyzáblou postavu na druhém a třetím. Jako by Otto Spengler za pouhých pár roků zestárl o celá desetiletí. Měl řídký knír a zplihlejší vlasy. Úplně se mu propadly tváře. Zůstaly jen oči jako trnky.

„Co dělal za války?“

„To, co dělal, výrazně přesahuje úroveň vaší prověrky, slečno Kingová. Prý jste v Oxfordu studovala moderní jazyky?“

„Ano.“

„Tak ho zaujměte svou vědeckou neznalostí. Vaším úkolem je zřídit pozorovací stanoviště a vypracovat posudek kandidáta spolupráce. Chci kompletní záznam o jeho pohybu, zvycích, přátelích, politických názorech, zkrátka najděte, co můžete, a vytvořte z toho osobnostní profil.“

„A potom?“

„Jakmile váš posudek vyhodnotím, připravíte se na ‚scuk‘.“

Scarlet si vybavila výcvik v Arisaig House. Úplně slyšela, jak jim tamní správce při výuce špionážního řemesla vtlouká do hlavy zásady a žargon tohoto nového tajného světa. „Scuk“ byl slangový výraz pro zinscenovanou náborovou schůzku řídícího orgánu s potenciálním spolupracovníkem. Měl to být její první pokus o seriózní špionážní práci v terénu.

„A do jaké role ho chceme naverbovat? Jako dlouhodobou akvizici, nebo jenom sympatizanta?“

Archie si povzdechl, jako by jednal se svéhlavým dítětem. Podíval se na kapesní hodinky, pak na vlhký flíček na stropě a zasnil se nad realitou, kterou opustil. Na okamžik Scarlet Archieho úplně viděla jako ředitele menší soukromé školy nebo prosperujícího pachtýře – buď to, anebo třeba něco kolem matematiky. Za manželku mohl mít tělnatou, poctivou ženskou, k tomu snad i pár hřmotnějších ratolestí. Jeho minulost jako u mnoha jiných vymazala válka, teď navenek jednal s předstíraně vojáckým pohrdáním.

„Ani jedno, ani druhé,“ odpověděl jí. „Doba spletitých agenturních sítí skončila. Maličko nám ujel vlak. Američani a Rusové na to přišli dřív než my. Během příštích pěti dnů pozvete Ottu Spenglera do konspiračního bytu Epsilon, kde si ho vyzvedne T– Force. Když to dokážete, pošlu vás zpátky na Broadway s metály a pochvalami.“

Archie jí přisunul poslední fotografii, na níž byl vedle mapy zachycený malý konspirační byt na okraji města. Dokonce i tyto úkryty měly krycí jména: Alfa, Beta, Gama, Delta, Epsilon.

Scarlet se na snímek a mapku zadívala. „Bude něco tušit. Potřebuju víc času.“

„Broadway chce, abychom doktora Spenglera převezli do Británie. Nutně potřebují jeho znalosti o chemickém a biologickém boji. Pokud budeme čekat déle, vyfouknou nám ho. Máte pět dní, víc ne.“

„Chápu.“

Archie se opřel oběma dlaněmi o kraj stolu. „Díky Ottovi Spenglerovi se opět vrátíme do hry. Vy jste nová a nezkušená a já bych si pro tenhle úkol mnohem radši vybral někoho úplně jiného. Buď to zvládnete, anebo budete obsluhovat servírovací vozík na Broadwayi. Je to jasné?“

„Nějak už to vymyslím.“

„Fajn.“

V tu chvíli Scarlet přese všechno pocítila k Archibaldu Grenvillovi téměř sympatie. Něčím jí připomínal otce, muže, jehož tak dlouho neviděla. Pod vnějškovou fasádou probleskovala skrytá zranitelnost.

Byli už na odchodu z bunkru zpět do ruchu hlavní kanceláře, když se Archie ve dveřích zastavil. „Včera jsme s těmi lidmi bojovali. Teď se je snažíme přesvědčit, aby s námi spolupracovali. Nejsem z toho o nic moudřejší než vy. Na každý pád všichni jenom plníme rozkazy.“

Pak z bunkru vyšel a Scarlet sledovala, jak se vzdaluje toporným vojáckým krokem. Uchopila fotografie a znova si prohlédla subjekt.

Doktor Otto Spengler. Její nový cíl.

1946

Scuk

Další den, další pseudonym. Instruktážní spis měla v malíku. Povolení v kapse. Dnes už nebyla Scarlet Kingovou. Ne, dnes dopoledne – nebo až odpoledne? – se z ní stala rakouská novinářka Isabel Charlemontová, která plynně ovládala místní řeč a pozvolna rozjížděla novinářskou kariéru. Lží bylo tolik, že se skoro měnily v pravdu.

V rámci přípravy na scuk se Scarlet zbavila veškerých vnějškových znaků toho, že je Angličanka. Tentam byl jakýkoliv dojem sucharství či topornosti. Bylo třeba, aby působila kontinentálněji, ne tak zatuchle a škrobeně. Závisela na tom tajná válka, vědecký boj. Špionáž je divadlo a kostým, hlas i úvodní vstup jsou stejně důležité jako samotné repliky.

Bylo krátce po poledni, když dorazila ke Café Landtmann a našla si své obvyklé místečko naproti. Sloužilo jí jako improvizované pozorovací stanoviště. Denní rytmus subjektu už měla nastudovaný. Zvlášť dnes pátrala pohledem po jakýchkoliv známkách sledovačky. Po chodcích kroužících tam a zpátky, zevlounech skrývajících se za novinami, ženách tlačících kočárky nebo dědcích přestrojených za metaře či úředníky. Po hodině nebo možná ještě delší době už měla mozek i oči unavené vytrvalým soustředěním. Zatím si nevšimla ničeho, co by nasvědčovalo, že je operace prozrazená. Veškeré lidské kulisy si uložila do paměti a slíbila si, že si je při odchodu opět zkontroluje.

Přesně ve 13:34 – tedy o něco později než včera – se člověk z fotografie zhmotnil do tří rozměrů. Scarlet byla na opačné straně ulice dostatečně schovaná, aby si jí nevšiml. Každý den ji překvapoval. Byl vyšší, než se z fotky zdálo. Na snímcích působil podsaditě, spíš jako soudek, ve skutečnosti byl vytáhlý, tak nějak stroze příkrý a schlíplou chůzí připomínal spráskaného psa.

A nakonec se tak i stalo. „Baví vás četba, madam?“ zeptal se.

Scarlet nereagovala hned. Měl hluboký, přímo sametový hlas. Navzdory toporně svérázným manýrám z něj čišela vyrovnanost staršího muže, který přichází do nejlepších let. Německy mluvil s pompézní precizností.