Mrazivé krematorium

József Debreczeni u svého pracovního stolu

József Debreczeni

HIDEG KREMATÓRIUM

Copyright © 1950, 2024 The Estate of József Debreczeni

Translated from the Hungarian language: HIDEG KREMATÓRIUM:

Originally published in 1950 by Testvériség-Egység Könyvk, Novi-Sad;

republished in 1975 and 2015 by Forum Könyvkiadó, Novi Sad

All rights reserved

Translation © 2024 by Tatiana Notinová

ISBN 978-80-249-5467-7

Obsah

1. část

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

2. část

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

Doslov

SLOVNÍČEK

Mým nejdražším

Jaký smysl všechno dává,

když dál tu bují tráva,

ani suť ten plevel nezdusí.

K čemu léto, zima a zas zpátky,

když nacista, vrah mé matky,

o život bát se nemusí.

Nejspíš si tu stále někde žije,

v klidu dýchá, jí a pije.

Za hříchy vinu necítí.

Přízraky ho nepronásledují,

i k němu písně doléhají,

i na něj někdy slunce svítí.

Básník, prorok, vědec,
hrdina…

Jak vysoká je jejich cena?

Lze na dobro spoléhat?

Nadarmo matky rodily,

v plynu pak mnohé skončily,

vedle dětí, nemluvňat.

Kostlivec se znovu šklebí,

kouř už opět stoupá k nebi,

tiše nové peklo strojí pasti.

Vraždění a atom smrti

nás svým žárem zase drtí

v příšerné součinnosti.

Osud si tu s námi hraje,

odvaha už zbytečná je

a slepá cesta zpátky.

Vina patří minulosti.

Novou uniformu teď obléká

vrah mojí matky.

1. část

1.

Dlouhá vlaková souprava sestávala z nízkých nákladních vagonů s německým označením. Právě se chystala zastavit.

„Zastavujeme,“ zašumělo mezi vysílenými, apatickými lidmi.

Tušili jsme, že se blížíme k místu určení. Do vagonů nás naložili před dvěma a půl dny ve městě Bačka Topola; od té doby jsme zastavili na déle než minutu nebo dvě pouze dvakrát. Jednou nám dali jakousi řídkou polévku, škvírou, do které se vešla jen ta podávající ruka. Podruhé vlak zpomalil na otevřené trati. Závory se se skřípotem otevřely a hlasy německých polních četníků v uniformách zelených jako tráva velitelsky zaburácely: „Aussteigen! Zur seite! Los! Los!“

Postávali jsme na kraji maličkého lesíka pokrytého květinami. Kdo ví, kde už jsme mohli být: v Maďarsku, na Slovensku, nebo třeba na území Polska? Pochopové oblečení v  zeleném vyhlásili, že tu lze vykonat potřebu.

„Vejít do lesa je zakázáno! Při každém podezřelém pohybu budeme střílet!“

Stovky a stovky lidí se klopýtavě rozeběhly k určenému úzkému prostranství. Vyhasínající oči stařenek jsou groteskním odrazem hrůzy. Ještě před šesti dny seděly ve svých pěkných starých křeslech a povídaly si o nedělním obědě. Poslouchaly rádio v obývacím pokoji venkovského domu se zahradou a čekaly na zprávy od svých vnoučat vykonávajících pracovní službu.

Ženy. Ještě včera si stříkaly na ňadra a paže kolínskou, a když se posadily, pečlivě si zakrývaly kolena sukní.

Dívky. Patnácti, šestnácti, sedmnáctileté. Naučily se způsobně vystřihnout pukrle. Nechaly doma učebnice a možná i pár ostýchavých milostných psaníček v krabičce od čokolády s papírovou krajkou a stužkou. Polní kvítí vylisované mezi stránkami památníčku.

Muži. Staří i mladí. Zevlující studentíci, střapatí výrostci. Muži. Zralí, stárnoucí, staří. Běží, běží. Dva dny neměli možnost vykonat potřebu. Roztahují nohy, dřepnou si. Netečně dřepí, po zvířecku. Moč stéká do loužiček. Kolem nich polní četníci oblečení do zbrusu nových, trávově zelených uniforem, kteří z nich nespouštějí zrak. Na čerstvě oholených tvářích se nepohne jediný rys. Nejsou to lidé. A nejsou jimi už ani ti, co před nimi dřepí na bobku.

Myslím, že kdesi ve východní Evropě, na okraji kvetoucího lesa, podél železničního náspu, proběhla udivující metamorfóza. Tam se z lidí z olověného pekelného vlaku stala zvířata. Tak, jako i ze všech ostatních; ze statisíců lidí z patnácti zemí, které šílenství vehnalo do továren na smrt a plynových komor.

V tuto chvíli nás poprvé postavili na všechny čtyři.

Vlak zpomaluje…

V přítmí vagonů se probouzí zbytky života. Z šedesáti lidských bytostí v našem vagonu, které sem nahnali v Topoli, jich padesát šest stále jeví nějaké známky života. Většina z nás je z jižní a střední Bačky. V jednom rohu vozu jsou mrtvoly naházené jedna na druhé. Se čtyřmi z nás už cestou skoncovala ta zvířecí hrůza, hlad, žízeň a nedostatek vzduchu. Strýček Mandel, starý tesař, dobrý přítel mého otce, byl první. Strýček Mandel vyrobil v Bačce nábytek pro nejednu dívku na vdávání, vždy solidně a poctivě. Starý tesař, myslím, zemřel na to, že mu sebrali cigarety. Po šedesát let byl jeho denní příděl padesát kusů. Žádný smrtelník nikdy neviděl strýčka Mandela bez doutnající cigarety. A teď mu v topolském táboře spolu se šperky a penězi zabavili i zásoby tabáku. Strýček Mandel čtyřiadvacet hodin zíral před sebe, umíněně, nepříčetně. Zíral na tu masu, na masu lidských těl, z nichž stoupala páchnoucí pára. Jeho stará ruka vyhoblovaná šedesáti lety práce do mahagonové barvy se občas mechanicky pohnula. Tak, jako kdyby v ní držel cigaretu. Strýček Mandel vzal nic mezi ukazováček a prostředníček a zvedl imaginární cigaretu ke svým povadlým rtům. Jako dítě předstírající kouření, dokonce i vyfukoval kouř. Špulil rty. A za Novými Zámky se pak stará hlava naklonila na stranu. Jeho smrt nebyla událostí. Tady už smrt nemohla být událostí. Doktor Bakács z Nového Sadu na okamžik sklonil svou zmučenou hlavu nad opelichanou kožešinovou vestu. Netečně mávl rukou. I doktor Bakács už byl ve špatném stavu. Možná myslel ta to, že za dvanáct hodin další lékař ve voze takto konstatuje i jeho smrt. Dva lidé zešíleli a zuřili nepřetržitě celé hodiny. Z voskových tváří se jim děsivě vyvalovaly krvavé oční bulvy, všude stříkaly zpěněné sliny; sekali nehty do obličejů těch, kdo se k nim přiblížili, oháněli se po jejich očích. Ty a další vězně, které vytáhli z ostatních vagonů, nahnali táboroví četníci bez okolků do lesa, když jsme zastavili vykonat potřebu. Po několika minutách jsme uslyšeli třesk kulometů. Jeden z těch trávově zelených se hlasitě rozřehtal a odplivl si. Ne, nepodívali jsme se na sebe. Na to jsme byli na cestě už příliš dlouho.

Na cestě… kam…?

Vlastně jsem se sám sobě divil. Ta cesta… Subotica, Budapešť, Nové Zámky. Vida, ještě jsem naživu a ani jsem nezešílel – problesklo mi hlavou. Jinak jsem moc nepřemýšlel. K přemýšlení jsem i já – jakkoliv jsem se držel – potřeboval cigarety. A cigarety nebyly.

Z malého vězeňského okénka vagonu jsou vidět neklidné zelené vlny Balatonu. V tento větrný, deštivý první májový den se za vlakem znechuceně vrhají vlny s vyplazenými jazyky. Vidím Nagykanizsu. Projíždíme městem bez zastavení, i když nám policista č. 6626 v Topoli říkal, že nás vezou na práci sem.

„Nebojte se,“ kradmo zašeptal č. 6626, „jedete do Kanizse a tam budete vykonávat zemědělské práce.“ 6626 byl srdečný, rozvážný maďarský sedlák. Hlasitě křičel na internované, kteří se motali po dvoře, vláčeli kotlíky, nabírali vodu ze studny nebo se jen tak unaveně potáceli, ale přitom, když se německý hlídač nedíval, tak na nás – trochu jako Záletník Marci – nezbedně pomrkával a kroutil hlavou.

Psal se květen 1944 a v té době bylo už jen málo maďarských rolníků tak omámených nacistickými bludy, aby neviděli, že Stójay, Baky, Endre, Imrédy a další katani tuhle hru prohráli. Za krev, slzy a kopance musí někdo zaplatit.

Ale v tom se 6626 mýlil. Nejeli jsme do Kanizse.

Hladina Drávy se nesmyslně leskne. Na protějším břehu je Pavelićovo Chorvatsko. Tedy smrt. Z ničeho nic, ze samého středu kypícího života. Kývnu rukou, tak jako před deseti dny kývl můj bývalý profesor řečtiny, pan učitel Lendvai, z okna sborovny somborského gymnázia s výhledem na ulici. Na nákladní auta nás naložili přímo před gymnáziem. Já stojím v autě. Mám na zádech batoh a na kabátě vlastnoručně vyrobenou žlutou hvězdu. Předpisové velikosti. Pan profesor Lendvai, který mi udělil v roce 1924 vyznamenání, a ostatní učitelé celí zkoprnělí hledí na náklaďák a na lidi tísnící se na něm. Naše pohledy se setkávají a pan profesor Lendvai mi sotva znatelně mávne. Pochopil jsem.

Konec světa, konec všeho, naznačuje pan profesor Lendvai.

Nenikekas, Judaie… Nenikekas, Judaie…

*

Procházka vězňů na prostorném nádvoří topolského internačního tábora. Starší muži se šourají s rukama sepnutýma za zády. Někteří lidé se s uslzeným úsměvem poznávají. Je tu téměř celá garda velkého maďarského deníku z někdejší Jugoslávie: redaktoři, spolupracovníci, staří i noví. Zoufalství zakrýváme cynismem. Na tváři tělnatého Lajose Jávora trpícího srdeční vadou zmrzl jeho věčný úsměv.

„Včera shromáždili ženy a děti,“ říká a jeho bezkrevné rty sebou podivně škubnou, „v Subotici, v Somboru, v Novém Sadu, všude. Sebrali všechny.“

Dr. János Móricz, bývalý šéfredaktor, kterému jsem kdysi s nadějí a úzkostí odevzdával své první výtvory, si otře cvikr a oboří se na mě: „Tohle přelož do maďarštiny, když jsi ten překladatel.“

Beznaděj se v očích svléká donaha.

Uvnitř ošklivé červené kamenné budovy se zplihle válejí vlhké slamníky. Štvanci sedí na hromadách kufrů a tašek a zírají před sebe. Někteří z nich mají ještě cigarety, po příjezdu je dokázali před strážemi schovat. Ti teď marnotratně kouří. O zítřek se tady nikdo nestará. Nestará se ani o následující čtvrthodinu. Zoufalství nelistuje v kalendáři a nevede plánované hospodářství. Zítřek se rýsuje v tak beznadějné dálavě, jako příští tisíciletí, kdy možná lidé budou chodit v sukních nebo v tunikách, nebudou žádné koncentrační tábory a možná nebudou trestáni ti, co jsou nevinní.

Zítřek… Koho to zajímá, když včera sebrali i ženy. A děti. Ale proč? Pro Boha živého, proč? Nemáme odvahu ani domyslet odpověď. Tam v Topoli jen málokdo slyšel něco o Osvětimi. Sice k nám tu a tam dorazily kusé zprávy o mrazivých hrůzách polských ghett, s drkotajícími zuby vzpomínáme na deportace žen na Slovensku, ale ještě včera to vše bylo tak vzdálené a neuvěřitelné. Neodvážili jsme se ani pomyslet na to, že bychom my, tisíce a tisíce nevinných lidí, byli odvlečeni za hranice. Představami technických potíží jsme se snažili utěšit jeden druhého i sami sebe.

„Nacisté mají teď jiné problémy. Kde by vzali uhlí, vagony, lokomotivy a lidi na tak velké stěhování národů?“

Zrovna tohle nekompromisně poznamenal právník a publicista Béla Maurer. Vskutku, zprávy z bitevní čáry byly povzbudivé. Myšlení maďarského dělníka či rolníka ještě nebylo definitivně zatemněno hnědým šílenstvím. Instinktivně cítil, že s panstvem to vypadá špatně. Ti odvážnější mluvili v hospodě o tom, že se dějí ničemnosti. Už se usmívali nad velkohubými zprávami z bojiště, nad nucenými květnatými řečmi o „úhybných manévrech“, „operativních ústupech“, „přeskupování“ a „přesunech na nové pozice“. Na maďarské půdě už byli nadutí Němci častováni temnými pohledy. Lid už viděl, co panstvo nechtělo: unavené, ztrhané a neoholené příslušníky domobrany Wehrmachtu, otupělé, apatické příslušníky SS, jejichž kruté oči už zapadly hluboko pod přilby naražené do čela, dovádějící patnáctileté a šestnáctileté děti v košilích z celtoviny, vojska „spojeneckých“ Němců, která obsadila zemi. Viděli, že by se měli vrátit, a věděli, že není cesty zpět. Prázdné ulice, zavřená okna, vzdorovitě zasmušilé tváře. Mlčení neodvratné hrůzy se choulilo i ve vesnicích Bačky. Ticho před bouří bylo všudypřítomné.

Když jsme se vydali na čtyřkilometrovou cestu ze dvora topolského tábora na nádraží, starci s ranci, cupitající batolata i unavené ženy ještě o Osvětimi nevěděli. Ale maďarští policisté s bajonety, které Němci rozmístili v padesátimetrových rozestupech po obou stranách silnice, už ano.

V očích policistů se zračila nenávist. Pečlivě pěstovaná nenávist, po jejíchž důvodech lidé naučení poslouchat příkazy příliš nepátrají. Byli však i tací, jejichž zdravá, venkovská lidskost se pod vlivem otřesného zážitku probudila. „Bůh s vámi!“

Umdlévající, potácející se zástup na ně ani nepohlédne, ale ta zlověstná věta na rozloučenou mi stále zní v hlavě, když daleko před nádražím spatřím na jedné z vedlejších kolejí náš vlak. Vozy s označením DR promlouvají ještě němečtější němčinou, než jakou mluví doprovodný oddíl německého táborového četnictva. Takže nás čeká deportace. V lepším případě plynová komora. V horším – nelidská dřina do naprostého vyčerpání.

Vida, a jak jsme pohrdali našimi osmi druhy, kteří spáchali sebevraždu, když přišel rozkaz k odchodu a bylo jasné, že maďarský tábor není nic jiného než prozatímní shromaždiště. Dokud jsme se mohli ukájet nadějí, že nás tu nechají, nebo nás pošlou na jiné místo v Maďarsku, bylo to přece jen snesitelnější. Topola, Bačka...! Tyto dva známé pojmy; myšlenka na ně nějak zaháněla hrůzu z naprosté beznaděje. Topola byla stále ještě kusem domova.

Před našima očima, pátrajícíma po nějaké naději, se na opasku maďarských policistů stále ještě blýskalo čtyřmístné „maďarské královské“ osobní bezpečnostní číslo, pochybné, ale stále ještě ne zcela bezvýznamné. Chytali jsme se stébel naděje známé scenérie a doufali, že stále ještě nejsme úplně mimo zákon. Maďarský nácek může být stejně krutý jako německý. Může být stejně odhodlaný, ale jeho vynalézavost, jak jsme cítili, se ještě nezvrhla v sadismus plynových komor.

2.

Vlak zpomaluje…

Na špičkách se tísníme u malého okénka s železnými mřížemi. Okno se stalo opět zajímavým. Za posledních čtyřiadvacet hodin už jsme sotva vykoukli ven. Co by nás ještě mohlo zajímat? Jen Rubinfeld se jako jediný občas ven podíval.

Rubinfeld se octl ve vagonu předminulou noc za podivných okolností. I tehdy vlak zpomalil a pak zastavil. Dveře vozu se prudce rozevřely a neznámé ruce dovnitř strčily muže celého od krve. Hned poté jsme se zas rozjeli. To byl zřejmě jediný důvod zastavení. Za svítání dovnitř pronikl paprsek světla velikosti dlaně a někteří z nás poznali Rubinfelda. Uprchlý Žid ze Lvova, jeden z mnoha tisíc nešťastníků, kterého Hitlerova rozpínavost vyhnala z domova a pronásledovala přes půl Evropy. Během své kalvárie se dostal do Vídně, do Prahy, do Varšavy, do Bělehradu a do Pešti. A tak se ocitl i v Bačce. Několik měsíců žil, nebo se spíše skrýval, tady v Novém Sadu. Částečně obelhával a částečně podplácel detektivy z cizinecké policie.

Trvalo dvě hodiny, než se probral a řekl nám, co se stalo. V Topoli Němci jmenovali v každém vagonu takzvané Wagenälteste, velitele vagonu. Jmenování probíhalo tak, že zařvali na nejbližšího třesoucího se internovaného: „Smradlavý Žide, budeš Wagenälteste! Tak čím budeš, ty smradlavý Žide?“ dodali káravým tónem.

„Wagenälteste.“

„Správně. Víš, co to je?“

„Ne.“

„No, to ti vysvětlím,“ odvětil pobaveně trávově zelený četník. „Wagenälteste ručí za každého smradlavého Žida z vozu vlastní hlavou. Jestli některý z nich cestou uteče, budeš zastřelen na místě. Ist es jetzt klar?“

„Jawohl,“ zakoktal nešťastník.

V našem voze se smrtící „pocty“ dostalo Sonnenthalovi, starému obchodnímu cestujícímu trpícímu pokročilou arteriosklerózou. V tom ubožákovi už ani doma skoro nezbýval žádný život, ale náhodou byl nejblíže dveřím, když dovnitř vtrhl ten trávově zelený a „jmenoval do funkce“. Sonnenthal nic nenamítal. Spokojil se s tím, že po nás prosebně přejel uslzenýma očima a zakoktal: „Neuděláte žádnou hloupost, že ne? Protože pak… vždyť víte… mě zastřelí.“ Tady nikdo žádné „hlouposti“ nedělal. Stejně existoval jen jeden způsob útěku a ten se rovnal téměř jisté smrti. Kdyby někdo vypáčil mříže malého obdélníkového okna umístěného ve výšce hlavy a byl na tuto produkci dostatečně vychrtlý, mohl případně své tělo tou úzkou škvírou protáhnout. Teoreticky tedy existovala možnost, že by lidská bytost mohla opustit toto uhánějící peklo. Co by následovalo, je zřejmé, protože o naplánovaném skoku nemůže být řeč. Vše záleželo na tom, v jakém úhlu a na jakém terénu se bezvládný pád odehraje. V našem vagonu to nikdo nezkoušel, ale v tom, ve kterém byl Rubinfeld Wagenältestem, to udělal šestnáctiletý chlapec zbavený strachy smyslů. K vypáčení mříže využil těch pár minut v noci, kdy vagon ztichl a všichni upadli do strnulého bezvědomí. Věděl, že kdyby si toho všimli, zabránili by mu v tom. Plán se zdařil, kluk se prosmekl, ale strážný v přední části vlaku pád zpozoroval.

Hluk vlaku prořízlo ostré, krátké hvízdnutí. Vlak na minutu zastavil. Členové stráže seskákali ze soupravy a po chvíli zjistili, že se uprchlík na skalách strmého náspu zabil. Pak se nahrnuli do vozu, ve kterém jel Rubinfeld.

„Kde je Wagenälteste?“ zařval jeden z nich.

Rubinfeld, bílý jako stěna, udělal krok vpřed.

„Slyšeli jste rozkaz. Ve voze, ze kterého se někdo pokusí utéct, bude popraven Wagenälteste. K čertu s tebou, ty židovskej hajzle! Zastřelit! Pohyb!“

Rubinfelda vyvlekli ven. Kulomet cvakl do noci a pak znovu zahvízdal vlak. Rozjeli jsme se.

Rubinfeldovi spolucestující si teď myslí, že jejich Wagenälteste je mrtvý. Ale strážní v náhlém návalu velkorysosti − možná vyvolaném pohledem na rozbité dětské tělo na kamenech náspu − vystřelili do vzduchu, ne na Rubinfelda. Oběť odtáhli do svého vozu a spokojili se s tím, že ji pažbami pušek ztloukli do bezvědomí. Pak nehybné tělo nazdařbůh hodili do nejbližšího vozu. Náhodou to byl ten náš.

Takto k nám vpadl ten polský Žid s bolestným pohledem. Trvalo několik hodin, než jsme ho přivedli k vědomí. Měli jsme vatu, obinadla, dezinfekci. Jakžtakž jsme mu obvázali potlučenou lebku, na kterou se lepily krvavé chuchvalce řídkých šedivých vlasů.

Tak se po zbytek cesty stal Rubinfeld naším průvodcem, informátorem a prorokem. Bohužel je ve své zemi nepochybným prorokem. Zná tuto zemi jako své boty. V době míru sem podnikl nespočet obchodních cest a poznal každou železniční trať, křižovatku, scenérii i budovu. Když vlak projížděl nad množstvím výhybek a výrazné klapání kol signalizovalo stanici, Rubinfeld se namáhavě postavil na nohy, došoural se k oknu a zíral do noci. „Ještě stále není jisté, kam nás vezou,“ opakoval zpočátku. „Šedesát až osmdesát kilometrů odtud se trať rozvětvuje do dvou směrů.“

Zmínil název polské stanice s mnoha souhláskami.

„Zatím by to s mírnou oklikou mohlo být Rakousko, mohlo by to být Německo, ale může to být i Polsko.“

„A není to jedno?“ povzdechli si jeho posluchači.

Rubinfeld důrazně odpověděl: „Ne. Vůbec ne. Rakousko znamená život. Tam bychom měli šanci přežít. Mohli bychom se dostat na práci v nějakém hospodářství. Rakouští sedláci nejsou krutí.“

„A v Reichu?“

„Tam už méně. Pravděpodobně práce v továrně. Nebo na stavbě železnice. Možná odklízení sutin ve velkých městech, v neustálém nebezpečí náletu. Židé nesmějí jít do krytů. Hladovění, pendreky. Ne, Reich je těžké přežít.“

Odmlčel se. Skrz improvizované obvazy mu prosakovala krev.

Později jsme opět přejížděli přes výhybky. Skrz okno se bojácně mihlo skromné světlo nesmělého svítání. Třetího na této strastiplné cestě. Rubinfeld se znovu přinutil vstát. Podívali jsme se ven. Náš vlak vjel na kolejnice zabočující na východ. Vlevo, ve zmenšující se dálavě, mizely kontury nádražní budovy s nesrozumitelným polským názvem.

Tentokrát se stařec posadil zpět, aniž se na někoho podíval.

„Osvětim,“ řekl o něco později tiše, před sebe a pro sebe, „teď už je to jisté. Tato stanice byla rozhodující. Tady odbočuje přípojná trať.“

Hodně lidí ve voze slyšelo toto slovo poprvé. Někteří si vzpomněli, že četli o americkém filmu, který ukazoval hrůzy plynových komor. V Maďarsku se samozřejmě nepromítal.

Osvětim…

Rubinfeld žil v ghettech už v devětatřicátém, po polské kapitulaci. Byl jediný z nás, kdo znal podrobnosti o gigantické nacistické továrně na smrt. Jen někteří naslouchali jeho přerývaným, letmým slovům, ti, kteří stáli blízko něj. Detaily nás příliš nezajímaly. Zanedlouho stejně budeme pasivními účastníky včera ještě mlhavé, vzdálené hrůzy.

Někteří z nás na něj nevěřícně zírali. Na lidi, kteří vyrůstali ve spořádaných podmínkách měšťanského života, působili mrtví ještě i teď jakoby z perspektivy hororového románu. Přitom kola vlaku smrti už vyklepávala skutečnost.

Nezbylo nám než věřit. To jsme také udělali. Překvapivě netečně. Někteří z nás měli ještě nějaké jídlo. Ne moc, protože i když nám v Topole jídlo nesebrali, všichni už většinu svých skrovných zásob spotřebovali. Němečtí rasové s fašistickou zákeřností dobromyslně instruovali oběti, že stačí, když si vezmou jídlo na čtyřicet osm hodin, protože v táboře bude o jejich stravování postaráno. Takže mnozí z nás neměli žádné jídlo, ale o to, co jsme měli, jsme se podělili.

Třetí svítání se rychle přeměnilo ve slunečné jarní ráno. Světlo klouzalo po tmavém, utrpením páchnoucím vagonu, a tuto celu prostupoval zatuchlý zápach zpocených lidských těl.

Bylo jaro, ale naše vstupenka na toto jaro – zdá se – už neplatí. Později – už třetí den – vlak jel opět normální rychlostí.

Vzdálené hory jsme pomalu nechávali za sebou. Projížděli jsme rovinatou krajinou připomínající Bačku a Velkou uherskou nížinu.

Rubinfeld u okýnka znovu promluvil: „Za půl hodiny jsme v Osvětimi.“

Od té chvíle to celé vypadalo jako přerušovaný, úzkostný sen, který po těžké večeři člověk jen obtížně přemáhá. Viděli jsme podivné bytosti v masopustních maškarách na smaragdově zelených kobercích. Pohybovaly se plouživě, s vyměřenými gesty zpomaleného filmu. Předkláněly se, občas se pohnuly, udělaly pár kroků a zase se zastavily. Muži oblečení v otrhaných hadrech, v cárech kdysi šedých, černých nebo modrých civilních obleků šitých na míru, ženy ve špinavě hnědých pracovních oděvech střižených vcelku. Na některých komicky plandaly volné kalhoty. Duchové a strašáci do zelí. Ledabylé cákance křiklavě žluté a červené barvy na civilním oblečení, na hrudi, uprostřed zad, na nohavicích. Odsud, ze vzdálenosti několika set metrů, to vypadalo, jako by se pravidelně pohupovali v rytmu smutečního pochodu.

Duchové pracovali na poli.

Nejnápadnější bylo to ploužení, které dávalo tušit nošení těžkého nákladu.

Rubinfeld nám poskytl podrobnější vysvětlení: „Deportovaní. Tihle už přijeli z Osvětimi.“

„A co ty maškary? Ty příšerné maškary?“

„Někteří mají na sobě vyřazené oblečení těch, co byli zavražděni v krematoriu. A skvrny od barvy mají ztížit útěk těm, co nenosí vězeňské oblečení. Křiklavé pestré skvrny barvy prozradí Häftlinga ze sta metrů.“

Podél vlaku probíhala nekonečná přehlídka továrních komínů, skladišť, obrovských hromad sudů a rezavých vraků letadel. Před námi se černě táhly souběžné koleje železniční stanice. Na vedlejší koleji staromódní osobní vůz s okny na dveřích. Z jednoho vagonu se vykláněla žena v šátku, k uším nám doléhal dětský pláč. Na stupátkách stojící muži kouřili cigarety, v rukou měli bedny s nářadím, tašky, kufry. Mezi kolejemi si důležitě vykračoval dopravní důstojník v bílé čepici.

My jsme nikoho nezajímali. Byli jsme tak dobře maskovaní, že nikdo netušil, že jsme odsouzenci k smrti, nebo byl pohled na vlaky smrti už tolik běžný? Dodnes to nevím. Pod námi se rozkládala kouřově hnědá nádražní budova. Ničím se nelišila od stovek jiných venkovských nádražních budov, vedle kterých jsem kolikrát předtím bezmyšlenkovitě projížděl. Na fasádě a po obou stranách tabule jen v němčině: AUSCHWITZ. V době Generálního gouvernementu už to nebyl Oswiecim.

Tu a tam se na chvíli zablesklo i samotné město. Kvílivá houkání lokomotiv si navzájem odpověděla a pak přišel náraz.

Devět hodin ráno. Dorazili jsme do cíle.

3.

Opět se shlukujeme u okna. Z osobních vagonů v čele našeho vlaku vyskakují četníci z tábora, kteří nás doprovázejí.

Dva tři z nich se vrhají k vozům a rozbíjejí olověné plomby. S rezavým skřípěním cvakají západky. Dveře se otevřou a dovnitř vnikne čerstvý sluneční svit a chladný, sladký ranní vzduch. Zhluboka, marnotratně se nadechnu, podívám se do olověných tváří svých společníků a spatřím i svou vlastní.

Osvětim…

Blíží se šlachovitý důstojník SS. Jeden z těch zelených jako tráva. Stojí v pozoru, jako by spolkl pravítko, podává hlášení.

Důstojník přikývne, něco řekne a vzápětí zazní rozkaz: „Ven i se zavazadly! Všichni se seřadí před svými vagony! Los…!“

Po dlouhé době cítím na těle vánek, mžourám do dopoledního světla. Mám na sobě teplý krátký beraní kožich, který se mnou prošel čtyřmi pracovními tábory; je to spolehlivý kus, přesto se chvěji. Možná to není tím vzduchem, ale očekáváním neznámého. Vedle mě Márkus, nabob ze Subotice, tvrdošíjně žvýká kousek chlebové kůrky. Už ani on nemá doutník. Poslední jedovaté viržinko mu dohořelo mezi věčně reptajícími rty před Novými Zámky. Kdo ví, na co myslí tento muž, který se padesát let honil za přeludem, který lze vyjádřit čísly – za penězi, a teď je ze svého vlastnoručně utkaného, potem zvlhlého pytle s pokladem odcvrnknut jako zbloudilý hmyz.

Trávově zelení s pomocí několika vězňů v hadrech s barevnými cákanci vyhazují z vagonů nehybná těla. Häftlingové, co jsou tu už dlouho, pracují netečně a zkušeně. Těla házejí na káry – mohou mezi nimi být i živí – a mlčky se opřou do oje.

Další rozkaz: „Balíky nechat před vozy! Seřadit se po pěti!“

Znovu se vytváří topolská kolona, tentokrát ale značně prořídlá. Mohlo tu být tak tisíc, tisíc dvě stě lidí, kteří se ještě dokázali postavit na nohy.

S obavami jsme se dívali na svá zavazadla. Jestli si nemůžeme vzít s sebou věci, pak je šance na naši rychlou záhubu ještě větší. Deky, teplé oblečení, úplně nové páry bot – mysleli jsme si – by se v případě potřeby daly vyměnit za jídlo.

Kolona se zdráhavě dala na pochod, ale od úst k ústům se šířila povzbudivá zpráva, která bůhvíjak vznikla v jejím čele: „Zavazadla za námi přivezou náklaďáky.“

Po několika stech krocích: Stát! Velká plocha ve tvaru téměř pravidelného čtverce. Velká asi jako budapešťské náměstí Oktogon. Ubikace s kouřícími komíny. Po pravé straně černožlutá závora uzavírá dobře udržovanou, prudce se svažující silnici. Strážní věž. V omezeném prostoru dřevěné konstrukce podupává strážný s kulometem a ze střílen na nás zívají další kulomety. Kolem dokola patnáct dvacet nákladních aut, u každého ozbrojený voják SS a řidič. Ti zelení jako tráva, co nás doprovázeli z domova, zmizeli. Na náměstí se důležitě hemží esesáčtí vojáci, poddůstojníci a důstojníci v šedých uniformách.

Ty, co stáli vlevo, už nikdo nikdy neviděl…

*

Půl hodiny se ozývá jediný zvuk − netrpělivé popohánění našich bachařů: „Los, los…!“

Pak se ozve příval výkřiků.

„Upusťte na zem jídlo…!“

„Oradea!“

*