Přeložila Alice Flemrová

TASMANIA

Copyright © 2022 Giulio Einaudi editore s.p.a., Torino

This edition published in agreement with the Proprietor

through MalaTesta Literary Agency, Milano

Translation and Afterword © Alice Flemrová, 2024

ISBN 978-80-207-2238-6

Obsah

Část první

Část druhá

Část třetí

Poděkování

Poznámka autora

Doslov

Would you agree times have changed?

bright eyes, Clairaudients (Kill or Be Killed)

Část první

V případě apokalypsy

V listopadu 2015 jsem se ocitl v Paříži, abych se zúčastnil Konference OSN o změně klimatu. Když říkám, že jsem se tam ocitl, neznamená to, že bych tohle téma nevyhledával, naopak, problematika životního prostředí byla náplní mých myšlenek a mojí četby už dávno. Ale kdyby nebyla naplánovaná konference o klimatu, je pravděpodobné, že bych si našel jinou záminku k odjezdu: ozbrojený konflikt, humanitární krizi, jinou a větší obavu, než jsou ty moje a jíž bych se mohl dát pohltit. Možná že veškerá posedlost některých z nás bezprostředně hrozícími pohromami, naše tíhnutí k tragédiím, které mylně považujeme za vznešené a které bude myslím tvořit jádro tohohle příběhu, spočívá v potřebě nacházet na každém příliš komplikovaném kroku našich životů něco ještě komplikovanějšího, naléhavějšího a hrozivějšího, v čem bychom mohli rozpustit své vlastní trápení. A možná že vznešenost s tím vším opravdu vůbec nesouvisí.

Bylo to divné období. S manželkou jsme se opakovaně pokoušeli zplodit dítě, snažili jsme se o to přibližně tři roky a podstupovali kvůli tomu čím dál víc ponižující lékařské procedury. I když přesnější by bylo říct, že je podstupovala hlavně ona, ty procedury, protože v mém případě už šlo od jisté chvíle jen o to, hrát roli sklíčeného diváka. Navzdory našemu slepému odhodlání a značnému množství investovaných peněz plán nevyšel. Nezabraly ani injekce gonadotropních hormonů, ani fertilizace in vitro a ani tři zoufalé cesty do zahraničí, o nichž jsme se nikomu ani slovem nezmínili. Boží znamení obsažené v těch opakovaných nezdarech bylo jasné: nic z toho není součástí vašeho osudu. A jelikož já jsem si to odmítal přiznat, Lorenza rozhodla i za mě. Jednou v noci mi s už suchýma očima – anebo neplakala vůbec (to se nikdy nedozvím) – sdělila, že nemá dál v úmyslu se. Použila tuhle nedokončenou vazbu, nemám dál v úmyslu se, já jsem se otočil na bok, obrátil jsem se k ní zády a nechal se zaplavit vztekem, který ve mně bobtnal kvůli rozhodnutí, jež se mi jevilo nespravedlivé a jednostranné.

V těch dnech mi má malá osobní katastrofa ležela na srdci mnohem víc než ta planetární, než hromadění skleníkových plynů v atmosféře, než tání ledovců a vzestup hladiny oceánů. Spíš jen abych vypadl z domu než z jiného důvodu, jsem požádal v Corriere della Sera, aby mi zařídili akreditaci na konferenci o klimatu v Paříži, třebaže termín pro podání přihlášek už vypršel. Musel jsem je proto na kolenou prosit, jako kdyby to pro mě byla životně důležitá událost. Měli mi zaplatit jen letenku a články, které odtamtud napíšu. Nocleh že si zařídím sám u jednoho kamaráda.

Giulio si pronajímal tmavý dvoupokoják ve čtrnáctém okrsku, v rue de la Gaîté. Ulice Na Veselí? řekl jsem mu ve dveřích. To se k tobě moc nehodí.

Taky že ne. Na tvým místě bych si nedělal moc velký iluze.

Před lety jsme sdíleli byt v Turíně, Giulio jako přespolní student, já coby privilegovaný, co zatoužil po první zkušenosti bydlení mimo domov, třebaže jsem to měl k rodičům půl hodiny autobusem. Na rozdíl ode mě zůstal Giulio po vysoké u fyziky. Vystřídal nespočet měst, stále v rámci Evropy, protože choval nepřekonatelnou politickou averzi ke Spojeným státům. Mezitím se oženil a rozvedl, narodil se mu syn a nakonec zakotvil ve Francii s postdoktorandským místem na École Polytechnique, kde se zabýval aplikováním modelů chaosu na finančnictví.

Povečeřeli jsme dvě porce špaget jako ve dvaceti, ani jsme neprostřeli, a já mu vylíčil důvod, proč jsem v Paříži, ten oficiální důvod. Giulio hledal na polici nějakou knihu. Tohle jsi četl?

Odpověděl jsem mu, že ne, a přejel přitom palcem po ořízce stránek. Rozvrat, zamumlal jsem, to mi přijde perfektní.

Nabízí zajímavý pohled na vyhynutí. Nech si ji.

Slovo „vyhynutí“ se mi chvíli honilo hlavou jako nálepka vlastního osudu. Sklidil jsem ze stolu talíře, zatímco Giulio mi v rychlosti referoval o Adrianovi, kterému byly už čtyři roky. Vinou karbohydrátů na mě padla mírná ospalost, ale došlo nám víno, tak jsme vyrazili ven pokračovat v pití.

Venku byla Paříž ve vojenské pohotovosti, pochmurná. Jen pár dní předtím vrazila skupina atentátníků do koncertní haly během vystoupení Eagles of Death Metal a několik minut střílela do hustého davu. Jiní teroristé zaútočili na bistra a dva se odpálili před Stade de France. Ten večer jsme s Lorenzou měli u nás na návštěvě dvojici přátel a zatelefonovala nám to její matka. Na první ani druhé volání Lorenza nereagovala, ale ta vytrvalost byla podezřelá, tak se nakonec vzdala. Její matka řekla, ať si pustíme televizi, jen tohle, a v tu chvíli už se nám všem řinuly zprávy na mobil. Průběžné zpravodajství jsme sledovali v přímém přenosu přes hodinu, mlčky, ti přátelé pak odešli, odvolala je zcela iracionální potřeba jít domů zkontrolovat syna. Já s Lorenzou jsme nechali televizi zapnutou ještě dlouho, dole nepřetržitě běžel červený pruh se zprávami, ale titulky už se dokolečka opakovaly. Talíře byly pořád na stole, jídlo vystydlé a k našemu zděšení se přidružovalo cosi dalšího: privátní hrůza, pocit smutku bez ztráty, který doléhal na celý byt už několik dní, přesně řečeno od té noci, kdy ona řekla nemám dál v úmyslu se a já se k ní otočil zády.

Giulio a já jsme chvíli kráčeli podél masážních center se zatemněnými skly, sexshopů a asijských restaurací. Pak jsme si sedli v náhodně zvoleném lokále, na židle směrem do ulice, a objednali jsme si dvě piva. On začal znovu hovořit o knihách, které četl: příručkách o digitálním dozoru, o arabském jaru a nových populismech. Giulio četl nespočet knih. Měl mnohem složitější náhled na skutečnost než já, mnohem angažovanější, a takový byl, co jsem ho znal. Na vysoké po dva roky řídil kolektiv z posluchárny B1, v suterénu, kde visely plakáty No Nuke a fotografie Oriany Fallaci s křestním jménem přepsaným na ORINA, moč, zatímco já scházel do B1 jen o polední přestávce a jen abych byl s ním, jako kdyby jeho blízkost stačila, abych byl trochu uvědomělejší, trochu mravnější.

V rue de la Gaîté jsem poslouchal, jak řeční, a usrkával pivo. Nechával jsem si omývat ducha jeho neomylnou kompetencí, hlukem aut a brownovým pohybem lidí. Během krátkých odmlk v rozhovoru jsme oba stáčeli zrak jinam a mně se zdá, že v těch okamžicích jsme před sebou viděli proběhnout tutéž scénu: černý přízrak vynořivší se z davu, který zvedá paže k nebi, než pokropí lokál dávkami ze samopalu. S ohledem na to, jak jsem se uvnitř cítil – sterilní, okradený o budoucnost –, si jedna část mě přála, aby se to doopravdy stalo. Byla to debilní a provinilá představa, plná sebelítosti, ale dopřál jsem si ji, třebaže Giuliovi jsem to neřekl. O té věci s dítětem jsem s ním nikdy nemluvil. Naše přátelství bylo z těch, kdy se debatovalo o světě venku a co možná nejvíc se vyhýbalo tématu nás samotných, a možná právě proto vydrželo tak dlouho.

Následujícího rána jsem jel linkou RER B a pak autobusem do Le Bourget, kde se Konference OSN o změně klimatu konala. Kontroly u vchodu byly úmorné, ale jak byl jednou člověk uvnitř, mohl se pohybovat svobodně. Pavilony, středně velké a malé auly, plenární zasedání i paralelní sekce rozdělené podle barev. Jedna hosteska mě zavedla do tiskového střediska s přiděleným místem, kabelovým připojením a vším potřebným. Předstíral jsem zběhlost, která mi scházela.

Po několika dnech účasti na panelech všeho druhu, které jsem si vybral z programu tak trochu namátkově, jsem si musel přiznat, že nemám moc co vyprávět. Na zasedáních se probíraly konkrétní odstavce a paragrafy, dokonce i jednotlivé termíny, které se nakonec objeví v dohodě, příspěvky byly toporné nebo přehnaně obecné. Životní prostředí bylo nudné téma. Pomalé, postrádající akci i tragédii, s výjimkou těch, k nimž by mohlo dojít. Zato však nabité dobrými úmysly. A zde máme skrytý problém klimatické krize: zoufalá nuda. Být přítomen u finalizace mezinárodní dohody bylo dokonce uspávající. Měl bych podávat svědectví o každém milimetrovém postupu a předkládat ho jako nějakou revoluci, jenže koho by to mohlo zajímat? Koho, pokud já sám jsem jako první upadal do dřímoty v přítmí salonků, ztěžklý sendviči, jimiž jsem se nepřetržitě ládoval, kolébaný monotónními vystoupeními senegalských, kubánských delegátů či těch, kteří dorazili v tradičních tunikách až z Tibetu?

Za pět dní jsem nevypotil ani jeden článek. Z novin už začaly přicházet dotazy, co hodlám dělat. Promýšlím to, ujistil jsem je, už to skoro mám.

U večeře jsem o tom mluvil s Giuliem. Nejzajímavější věc, na kterou jsem narazil, je tahle instalace: miniaturní Eiffelovka postavená ze zaklesnutých židlí. Ale to podle mě na článek nestačí.

Jak moc miniaturní?

Je takhle vysoká.

Hm, tak to nestačí.

Udělal jsem nám oběma biftek, maso jsem koupil ve vakuovém balení v jedné bio samoobsluze. Měl to být výraz vděku. Během přípravy se z něj strašně čoudilo, ale Giulio nic neřekl, když vešel.

Jo, klima je fakt děsná otrava, připustil.

Myslel jsem si, že tím je ta věc uzavřená. Jenže on po chvilce přemýšlení řekl: Mohl by ses sejít s Novellim. Možná ti poví něco jinýho.

A kdo to má být?

Jeden fyzik, jako my.

Věk?

Ještě mu nebylo padesát. V Římě učil procvičování metod. Na přednáškách děsně přátelskej, ale u ústní zkoušky pěknej prevít. Tou dobou byl zuřivej antikapitalista.

Jako ty?

Giulio se usmál: Horší. Znovu jsem na něj narazil tady v Paříži. Zabývá se teď klimatickými modely, něčím s mrakama. Jestli chceš, zkontaktuju vás.

Musel jsem pokrčit rameny a předstírat, že o tom uvažuju, ale už jsem se té možnosti chytil. Cokoli, jen když se vyhnu dalšímu dni bloudění mezi zvučícími pavilony v Le Bourget s hlavou plnou frází o nemocné planetě.

Co jsem nečekal, bylo, že si mě Novelli předvolá ještě ten večer do jedné pivnice v rue Monge. Vydal jsem se tam pěšky, i když to byly skoro tři kilometry. Celou cestu jsem nespustil oči z mobilu a sbíral co možná nejvíc informací o Jacopu Novellim, Ph.D. Ne že by toho na webu bylo nějak moc, tenkrát ještě nebyl dostatečně známý (ani dost nechvalně proslulý), aby měl svoji stránku na Wikipedii, ale měl své vlastní stránky, trochu primitivní, jako kdyby je dělal samouk ve WordPressu. Byl na nich seznam posledních článků a informovaly o jeho kurzu o komplexních systémech. Byla tam i galerie, v níž se objevovaly fotky zamračené oblohy opatřené stručnými popiskami, které klasifikovaly typ plynného uskupení: altostratus, cirrus, cumulonimbus, názvosloví, které jsem se kdysi odmítl naučit na zkoušku z meteorologie, protože byla jen za tři kredity.

Nepočkal jsem na vás s objednávkou, řekl mi Novelli a netvářil se ani trochu provinile. Spočítal jsem si, že vám cesta zabere míň času.

Šel jsem pěšky.

Ze čtrnáctého okrsku?

Vypadal překvapeně, ale nic nedodal. Zato sledoval můj pohled ke svému talíři, k té fůře věcí, co na něm byla.

To je něco, viďte? Chodím sem schválně. I když by se hamburgery těchhle rozměrů jíst neměly. Samozřejmě kvůli emisím CO2. Ale hlavně kvůli tepnám. Jenomže těmhle se vážně nedá odolat. Vidíte?

Nadzvedl burger, aby mi ukázal boční řez. Každá vrstva pěkně oddělená. List salátu, sýr, maso, cibule. A ne jako ten humus, co člověku přinesou obvykle. Dejte si jeden.

Už jsem jedl, děkuju.

Vaše škoda.

Zakousl se do hamburgeru, zatímco já jsem si ho v klidu prohlížel. Měl trochu opotřebovaný vzhled, typický pro jisté vědce na vrcholu kariéry. Jestli se jako kluk oblékal stejně nedbale jako mnozí studenti fyziky (mě nevyjímaje), teď mu na oblékání muselo dost záležet.

Víte, co je to Kesslerův syndrom? zeptal se mě. Zavrtěl jsem hlavou.

Giulio mi řekl, že chcete mluvit o konci světa. Ostatně tak jako všichni v těchto dnech. Třebaže by bylo záhodno si uvědomit, že nemluvíme o konci světa, nýbrž tak nanejvýš o konci lidské civilizace, což je něco úplně jiného. Každopádně, zatímco jsem tu na vás čekal, vzpomněl jsem si na Kesslerův syndrom.

Slízl si z ukazováčku majonézu, pak vzal do ruky mobil a hledal nějaký obrázek. Co tu vidíte?

Nějaké UFO? plácl jsem spíš jen z legrace.

UFO, přesně tak, tohle říkáte všichni. Škoda, že UFO neexistuje a že tahle fotka je pravá. Jsou to satelity, které vypouští jeden za druhým jedna z těch nových čínských internetových společností. Vy si neumíte představit tu spoustu kovu, co krouží nad našimi hlavami, prakticky jsme už zaplnili nízké oběžné dráhy.

Otočil hamburger a znovu se do něj zakousl z kraje. Možná si chtěl nechat jeho střed, tu nejšťavnatější část, na konec.

Představte si, že se z jednoho z těchhle satelitů uvolní šroub. To se asi děje pořád, ne? Šrouby vypadávají. Nuže, ten šroub cestuje rychlostí asi třicet tisíc kilometrů za hodinu, je to střela. V téhle rychlosti může proděravět ocelový plášť jak nic. A teď si představte, že ten šroub zasáhne jiný satelit, ten se rozpadne na kusy a vystřelí kolem sebe fůru dalších kovových projektilů a ty zasáhnou další satelity.

Řetězová reakce.

Přesně tak, řetězová reakce. Co zbyde nakonec ze všeho toho vířícího materiálu? To nikdo netuší. Ale jedna část by se taky mohla zřítit na Zemi jako jakýsi déšť asteroidů. Říká se tomu Kesslerův syndrom a víte, jaká je pravda? Že je to reálná hrozba. Lidé na to nemyslí, protože o tom nevědí. Vědí to jen titíž lidé, co ty satelity vystřelují do vzduchu, a taky si za peníze, které tím vydělávají, staví protiatomové kryty. Ale lidi, co sedí tady u těch stolů, ti ne. Teď mají všichni plnou hlavu Islámského státu a globálního oteplování, ale pravda je taková, že existuje nekonečno originálnějších hrozeb. Sucho, otrávení vodních zdrojů, pandemie – to řekl, fakt to řekl –, vzpoura umělé inteligence. Samozřejmě kromě těch, které už považujeme za vyšlé z módy. Jako stará dobrá nukleární zima.

Jak jsem ho tak poslouchal, v jedné chvíli jsem si vzpomněl na svého otce. Jak vždycky v neděli pronásledoval mámu po bytě, slídil za ní jako dron: do koupelny, na balkon, do kuchyně a nepřestával vykládat o ropné krizi, o znečištění ovzduší či o světelném smogu. Jedna katastrofa měsíčně. Napadlo mě, jestli i Novelli je takovýhle manžel. Jestli nejsem koneckonců takovýhle manžel i já.

A oblaky? zeptal jsem se ho.

Novelli se ušklíbl. Oblaky jsou složité. Ty vysoké zadržují vlhkost, takže přispívají k přehřívání planety. Ty nízké odrážejí sluneční světlo, a tudíž planetu ochlazují. Prospívají a škodí současně, zkrátka je to binec. Někdo si myslí, že klimatická změna nám přinese svět bez oblaků. Jasnou oblohu ve dne i v noci, tři sta šedesát pět dní v roce. Předpokládám, že jistým lidem by se to líbilo. Mně ne.

Viděl jsem, že na svých stránkách shromažďujete fotografie.

To je soutěž pro studenty. Vyfotit ten nejzajímavější oblak. Ale je otevřená i pro ostatní. Můžete se zúčastnit, jestli chcete.

Já nefotografuju.

Jak je libo.

Nedokážu už zrekonstruovat, co dalšího jsme si ten večer řekli, taky proto, že jsme se spolu zdrželi dlouho, nejdřív venku před pivnicí, pod přehnaným horkem plynových topidel, potom na ulici, cestou kolem botanické zahrady. Určitě jsme se bavili o konferenci OSN, v niž Novelli vkládal jen vlažnou naději, a povídali si o stesku, který jsme oba cítili po fyzice odpoutané od světa. A určitě se mě po chvíli zeptal, jestli s ním náhodou nedělám interview.

To bych neřekl, není to přímo interview.

Můžete ho se mnou udělat, jestli chcete, řekl a já zaznamenal ten záblesk ješitnosti uprostřed všech řečí o konci světa.

V jednu chvíli se mě během té procházky zeptal, jestli mám děti. Okamžitě jsem otázku obrátil: A vy? Dvě. To druhé přišlo s jistým odstupem po prvorozené, které už je sedm. Poznamenal jsem, že je v tom možná jistý rozpor, když člověk před sebou vidí takovou budoucnost, jakou vidí on. Nechtěně jsem se trochu zatvrdil. Novelli řekl: Copak je možné si představovat, že všechno přežijeme, jinak než důvěrou v potomky?

Když jsme došli k němu před dům, náš hovor se mezitím vyčerpal, posledních deset minut jsme jen šli a hotovo. Na ulici už nikdo nebyl. V tom tichu se mi vrátila sugesce z atentátů a říkal jsem si, že zpátky nepojedu metrem, i když to nemělo moc smysl. Sebevražedné atentáty předpokládaly dav, jistý spektákl.

Takže čím přesně se vy vlastně zabýváte? zeptal se mě Novelli, jako kdyby mu ta otázka vrtala hlavou celý večer.

Jsem spisovatel.

Giulio mi řekl, že pracujete pro jedny noviny.

Pracuju pro jedny noviny, ale jsem spisovatel.

Z nějakého důvodu mě to zamrzelo. Jako kdybych se zmýlil ve smyslu toho večera a Novelli mi od Kesslerova syndromu dále vyhradil standardní zacházení, křiklavé vědomosti, stejné, které by předložil některému ze svých studentů.

Začal se lopotit s klíči, odemkl domovní dveře. Dobrá. Tak hodně štěstí s tím vaším článkem. Kdybyste ještě něco potřeboval, číslo na mě máte.

Tu dovolenou na ostrově si Lorenza vymyslela, když jsem byl v Paříži, jako nějakou velice současnou formu párové terapie. Podle západní moudrosti neexistovala bolest, se kterou by si nedokázal poradit týden v tropech. Odletět do Karibiku uprostřed zimy hned po summitu o změně klimatu asi nebylo zrovna to nejkoherentnější gesto: při odhadu tisícovky kilogramů oxidu uhličitého na hlavu a cestu vypustíme do ovzduší celkem čtyři tuny CO2, jen abychom překonali smutek, který se uhnízdil v našem manželství. Stálo to za to. Pokud šlo o moje ekologické svědomí, bylo třeba ho jen na chvilku odložit stranou.

Říká se, že Guadeloupe má tvar motýla. Pokud je to pravda, náš resort se nacházel na pravém křídle, uprostřed malého zálivu. Při příjezdu nám podali dva stočené miniručníčky namočené ve voňavé vodě, abychom si otřeli obličej. V hale na zemi byly velké nádrže obývané langustami, které líně pohybovaly anténami. Usazení na bílých pohovkách, ještě celí zpitomělí po cestě, jsme si vyslechli nespočet možností relaxace, jež se nám nabízejí, a příslušné způsoby platby. Jelikož jsme si připlatili, měli jsme nárok na ocean room, určitě se nám bude líbit, a taky že jo.

Potom co jsme si vybalili, jsme sešli na pláž využít posledního světla. Lorenza měla nové pareo s geometrickým vzorem, odložila ho na kládu, která se tam zdála příliš příhodná, než aby ji tam vyplavil proud. Vlezli jsme do vody a pár metrů od nohou nám proplaval rejnok jako nějaká šťastná předzvěst. Vlny byly mírné, sotva znatelné. Lorenza mě objala nohama kolem pasu a já hopsal v mělké vodě a nesl ji. Není špatné být zase prostě jen pár, pošeptala mi do ucha. Doma jsme byli neustále přerušováni: přerušováni prací, přerušováni Eugeniem, přerušováni telefonáty. Sevřela mě vší silou, co měla v kvadricepsech, připadala mi mladší, a poprvé po týdnech jsem polevil ve své nelibosti, v tlumené zášti, kterou jsem v sobě vůči ní choval. Lorenza mi přejela vlhkou rukou přes tvář, jako kdyby chtěla ukončit můj vnitřní monolog, ať byl jakýkoli. Políbili jsme se a pak se od sebe odtrhli, ale i tak jsme dál opakovali, jaké je ten ostrov ve tvaru motýla nádherné místo a jak by se nám líbilo zůstat tam navěky.

Ta dokonalost vydržela jen do večera, kdy jsem ji začal pronásledovat po sálu se švédskými stoly a nadávat na nesmyslnost tří odlišných menu včetně jednoho s japonským masem. A je vážně nutné mít v tropech čerstvé jahody, minerálku San Pellegrino v plastu? To opravdu nemají nějakou jinou minerálku, neříkám přímo místní, ale aspoň takovou, co necestovala šest tisíc kilometrů? V jedné chvíli se Lorenza otočila s talířem v ruce, a jako kdyby váhala, jestli ho má upustit na zem, nebo mi ho připlácnout na obličej, řekla: Ty jsi proti plýtvání, chápu to a respektuju. Ale já jsem proti pocitu neštěstí. Takže?

Takže relax: hotelové heslo. Relax, relax, relax, relax.

Procedura na bázi koupání ve vlažné vodě a piñi colady ve čtyři odpoledne zabrala. Sex se mezi námi znovu vzkřísil a to byl ostatně ten pravý důvod, proč jsme se táhli až tam. Lorenza si pak četla v posteli na břiše, zůstávala bez kalhotek a vypadala klidně. Já měl na výběr, jestli se k ní znovu přiblížím, nebo zůstanu vedle ní, v knize, kterou mi půjčil Giulio, si budu podtrhávat ty nejpřesvědčivější pasáže a touhu pozdržím. Tak takový by měl být manželský život, říkal jsem si, takový by měl být pořád: překypující touhle smyslností. Možná měla pravdu Lorenza, moje očekávání ohledně toho, že se stanu otcem, byla přehnaná, stal jsem se obětí idealizace. Nespočet párů žije bez dětí a nic nenasvědčuje tomu, že jsou méně spokojené než jiné nebo méně šťastné. A přece i v ocean roomu mezi námi přetrvával pocit vyčerpání, hlavně při hovoru, jako kdyby se už i uprostřed slasti rozšklebila prasklina. Naše soukromá ozonová díra.

Jared Diamond v Rozvratu ilustroval cosi jako paradox. Vysvětloval, jak se civilizace, které podle nás všech míří jednoznačně k blahobytu, občas vyvíjejí opačným směrem a nevědomky při tom vytvářejí podmínky pro vlastní zánik. Nejzjevnějším příkladem jsou Velikonoční ostrovy: dlouho se mělo za to, že tamní domorodce zdecimovaly epidemie, které tam zavlekli Evropané, zejména syfilis a černé neštovice, ale jedna novější teorie přišla s názorem, že jejich úbytek souvisel s přítomností těch obrovských soch, jež tam zanechali jako dědictví, oněch hranatých a záhadných byst obrácených zády k moři. Aby totiž domorodci mohli ty monolity přemístit, museli je táhnout po kládách, a aby ty klády získali, odlesnili ostrov. Ekosystém zbavený stromů se zbláznil, začalo docházet k sesuvům půdy, hladomorům a občanským válkám. V posledním období se obyvatelé ostrova uchýlili ke kanibalismu. Ke kanibalismu, uvědomuješ si to? řekl jsem Lorenze.

Ona mi přejela ukazováčkem po stehně, aniž zvedla oči od své knihy. Střihala ohnutýma nohama ve vzduchu způsobem, který pozoruhodně připomínal pohyby těch langust v hale, a řekla: To sis s sebou nevzal na čtení nic jiného?

Když se blížila polovina týdne, přihlásili jsme se na výlet s prohlídkou vnitrozemí. Ve skutečnosti se nám nechtělo, ale byl to způsob, jak ulevit provinilému pocitu, že jsme se skoro nehnuli z hotelové pláže.

Vyrazili jsme v devět ráno dodávkou spolu s jedním párem Holanďanů. Jeli jsme po malebné cestě tvořené samým klesáním a stoupáním až do nitra tropického pralesa, obklopeni zpěvem ptáků. V těchhle zeměpisných šířkách všechno působilo bujněji, vlhčeji, vzrušivěji. Po dnech strávených na slunci mi stín přinesl nečekanou úlevu.

Zaujal mě průvodcův výklad o jednom stromu pocházejícím ze západní Afriky, který rychle vytlačuje domácí vegetaci. Jeho vědecký název byl Dichrostachys cinerea, ale v Africe mu říkali „vánoční strom“. V dubnu rozkvétal půvabnými žlutými a fialovými květy, díky nimž člověk na okamžik zapomínal, jak moc je ten strom zhoubný. Asi jsem to přehnal s otázkami, protože Holanďani začali dávat najevo netrpělivost a Lorenza si vzdychla, což občas dělala, když jsem se choval jako šprt.

Vrátili jsme se na pobřeží. Oběd prostřeli ve stínu mezi mangrovníky. Přijížděly tam i jiné skupinky, z jiných hotelů a jiných cestovek, a to přelidnění pokazilo tu výlučnou atmosféru, kterou nám mimo jiné přislíbili, když jsme si výlet objednávali. S Holanďany jsme si zabrali jeden z dřevěných stolů a roztáhli se, co to šlo, aby si k nám nikdo nepřisedl.

Zapředl jsem hovor s Ottem o kvalitě našeho resortu a o tom, jak se po pařížských atentátech cestování stalo ještě únavnějším. Byl to inženýr, pracoval v automobilovém průmyslu, ale měl na starosti ponejvíc marketing. Téma udržitelnosti pro něj bylo důležité. Vypili jsme každý jeden Ti‘Punch, pak druhý a třetí. Samozřejmě jsme také hovořili o kreolském jídle a o tom, jak se po jisté době stává monotónním.

Na zpáteční cestě jsem v dodávce usnul tak tvrdě, že jsem zaspal i poslední zastávku. Když zas nastoupili, vypadali všichni unešeně, včetně Lorenzy. Přísahali, že je škoda, že jsem o tu koloniální vilu přišel, protože to opravdu stálo za to.

Předposlední den jsme si pronajali auto, abychom navštívili pláž, kterou nám doporučili ti Holanďané: život v resortech je samé doporučování si pláží. Když jsme vyjeli po cestě, která vedla skrze houštiny, zjistili jsme, že je to nudistická oáza. Co budeme dělat? zeptal jsem se. Lorenza pokrčila rameny: Už jsme holt tady.

Svlékli jsme se, plavky strčili do tašek a na zemi roztáhli osušky, ale zůstat takhle ležet bylo trochu divné, a tak jsme šli do vody. Celé to bylo docela zábavné. Zatímco jsme se vznášeli na hladině asi třicet metrů od břehu, přiblížil se k nám ten holandský pár. Neřekli nám, že tam mají namířeno, jinak bychom pravděpodobně změnili cíl. Je to úžasné, ne? řekl Otto.

Lorenza se dala do řeči s jeho ženou, která měla spálenou kůži, rudou a flekatou, a na ní světlou stopu po dvoudílných plavkách. Její nohy vypadaly pod vodou objemněji vinou lomu paprsků.

Pokusil jsem se překonat rozpaky, a tak jsem řekl Ottovi, že jsem si na tom krátkém úseku směrem k nám všiml, jaký je dobrý plavec. Vykládal mi o diplomu, který musí v Nizozemsku získat všechny děti a který se dělí na tři úrovně: při zkoušce se muselo plavat v šatech a botách a proplavat tunelem se zadrženým dechem.

Předpokládám, že je to kvůli nebezpečí, že Nizozemsko zaplaví zvednutá hladina moří.

Otto se na mě zaraženě podíval: Zvednutá hladina moří? Ale kdepak. Je to proto, že nechceme, aby se lidi v Amsterodamu utopili v kanálech.

Rozhovor probíhal mezi námi čtyřmi nahými a já jsem na to nedokázal přestat myslet. Viděl jsi ty kluky támhle? zeptal se mě nakonec Otto a ukazoval na pláž. Zahlédl jsem tmavé siluety chlapců přičaplých v přítmí uprostřed vegetace. Rytmicky se třeli mezi nohama, jako při nějakém meditačním cvičení, ale na tu vzdálenost jsem nedokázal jasně vidět, jestli na sobě mají plavky, nebo ne. Co to dělají? zeptal jsem se naivně a Otto se na mě usmál, jako kdyby to byla spíš narážka než otázka.

Později jsme přijali jejich pozvání na večeři. Hloupě jsme se oblékli lépe než obvykle, já jsem si dokonce vzal plné boty, třebaže šlo jen o to, sejít jako vždycky do přízemí, vyjít na terasu restaurace, vydat se na střídačku k bufetovému stolu, který už jsme znali zpaměti, a objednat si totéž chilské červené víno v láhvi se šroubovacím uzávěrem, které nám nakonec započítají zvlášť.

Až na to, že jsme tohle všechno udělali u stolu Otta a Maaike, našich narychlo získaných přátel, kteří bydleli v Haagu, ne, v Amsterodamu ne, v Haagu, vlastně asi dvacet kilometrů za městem, v jednom z těch typických domů, co si člověk vybaví, když se řekne Holandsko, právě v takovém, ano… to se ví, že jsme tam byli, víckrát, v Mauritshuisu taky, cože, takhle se to nevyslovuje?, no jasně, i nás okouzlil Pohled na Delft, s tím světlem, které jako kdyby nezasahovalo obraz, ale vyzařovalo přímo z plátna…

Nejmenovali se Otto a Maaike. Netuším, jak se jmenovali, nebyl důvod, proč bych měl jejich jména uchovat v paměti. Vzal jsem pod stolem Lorenzu za ruku a ona mě uprostřed dlaně pohladila palcem, jemně, a dala mi tak své svolení.

Když jsem se o několik hodin později probudil, Holanďani už v pokoji nebyli. Lorenza spala, natažená po diagonále na posteli, což dokládalo podivnost té noci. Přikryl jsem jí nohy cípem prostěradla a vstal jsem. Francouzské okno bylo dokořán a já vyšel na terasu. Rovnoběžně s obzorem ubíhal tenoučký růžový proužek. Nebe nad ním přecházelo z blankytu po hutnou temnou modř. Jednoho dne, pomyslel jsem si, tenhle ostrov už nebude existovat, nebude už existovat ani terasa a nebudeme už existovat ani my. Já s Lorenzou po nás dvou nezanecháme stopy, jako potopené atoly.

Na moři spočíval kulatý, tlustý, nehybný a mimořádně hladký oblak. Létající talíř naplněný plynem, který se směrem dolů mírně zužoval, jako kdyby sledoval nějakou spirálu. Vrátil jsem se do pokoje pro telefon. Oblak jsem vyfotil a poslal obrázek Novellimu s minimálním popiskem: Guadeloupe.

Odpověděl mi okamžitě: oblak čočkovitý. Proud vzduchu narazí do překážky a je utvářen. Není až tak vzácný, ale v těch zeměpisných šířkách je těžké ho zahlédnout. Můžu ho dát na stránky?

O pár okamžiků později přišla druhá zpráva: Když se dobře podíváte na okraje, můžete zaznamenat měňavou barvu. To jsou kapičky, které lámou světlo. Pojďme se někdy sejít, jestli budete mít cestu do Paříže.

V červenci vyšel v Nature článek o vztahu mezi oblaky a změnou klimatu. Jeho autoři si při zkoumání satelitních snímků všimli, že vlivem oteplování se oblaky postupně přesouvají k pólům. Oblačnost se stěhovala z míst, kde byla užitečnější, aby filtrovala sluneční paprsky – rovník, tropy –, směrem k arktickým oblastem, kde jí bylo zapotřebí mnohem méně. To mělo v průběhu času vytvořit takzvaný „kladný feedback“, na němž nicméně nic kladného nebylo, byl kladný jen v přísně matematickém smyslu čili působil se znamínkem +: čím bylo tepleji, tím tepleji bude.

V Terstu jsem zahájil svůj kurz četbou tohoto článku od Norrise et al. Vedl jsem tam přednáškový cyklus o vědecké žurnalistice v rámci magisterského programu komunikačních studií a rozhodl jsem se věnovat celý rok tématu climate change. Stěhování oblačnosti se zdálo být dobrým výchozím bodem, tak hrůzostrašným a poetickým současně. Kurz trval celkem čtyři týdny. Pronajal jsem si přes Airbnb byt na piazza Cavana. Kdyby to záleželo jen na mně, vybral bych si méně živou zónu, spokojil bych se s jedním z hotelů, co mají se školou smlouvu a jsou na trase linky 38, ale Lorenza mě přemluvila, abych si dopřál něco lepšího. Když už musíš do vyhnanství, řekla, najdi si aspoň nějaké příjemné místo, dokud se neprokáže opak, neprovedl jsi nic, za co bys musel pykat. Byla to ale pravda? Situace mezi námi se o dost zhoršila, už na jaře a pak rozhodně během léta, které jsme strávili ponejvíc odděleně. Volali jsme si málo. To, že jsme do naší postele vpustili cizince, se nakonec ukázalo jako riziko.

V Terstu jsem najel na novou rutinu. Když jsem neměl výuku, vstával jsem pozdě, ale přesto jsem si nařizoval budík na sedmou, abych aktivoval mobil a prostřednictvím posledního zobrazení na WhatsAppu ukázal světu, že nejsem žádná lemra. Jinak jsem kromě opravování úkolů neměl nic moc na práci, a tak jsem chodil. Procházka až k zámku Miramare mi vždycky zabrala většinu dne, ale byla tam i Rilkeho stezka a Kras se svou holou bezútěšností. Říkal jsem si, že všechny ty kilometry potřebuju k tomu, abych dostal nápad na knihu, kterou budu psát, říkal jsem to i Lorenze a ona tomu věřila, nebo to předstírala, ale po většinu času jsem jen chodil a hotovo, a v hlavě nosil prázdno. V uších jsem měl pořád sluchátka jako puberťák. Podle paměti uchované v playlistech na Spotify je nejposlouchanější skladbou toho roku píseň od Majical Cloudz, jejíž název má na konci otazník: Are You Alone?

Studenti v mém kurzu byli převážně postdoci z exaktních věd: fyzici, matematici, biotechnologové. Jen vzácně se objevila nějaká lingvistka či historik a připadali si jako mimozemšťani. Všichni tam chodili, protože v jistém bodě pocítili zklamání z akademické dráhy nebo byli jednoduše unavení. Příliš a příliš dlouho studovali strašně těžké předměty, nyní doufali, že si trochu odpočinou na poddajnější půdě komunikace. Veškeré moje počáteční úsilí bylo napřeno ke snaze tenhle předsudek rozložit: pokud si mysleli, že probádali vrchol složitosti, když se věnovali vědám, v mém kurzu měli narazit na odlišnou složitost, která je zcela strhne. Bylo snadné na ně zapůsobit, přinejmenším posledních deset let žili bez nutnosti psát, po tom, co přišli do styku jen s konferenčními papery a odbornými příručkami, vzorci a kartézskými souřadnicemi, měli zábrany. Z bílé stránky byli nesví.

Mezi studenty jsem měl toho roku jednoho astrofyzika, Christiana. Sedával uprostřed třídy, namáčknutý k levé stěně, jako by byl uvnitř scény i mimo ni. Měl neurčitelný přízvuk a možná právě ten vzbudil mou zvědavost. Nebo mě upoutal způsob, jímž mě upřeně sledoval, když jsem hovořil o zmizení oblaků, očima, které se zdály vytřeštěnější než normálně.

Když na něj při představovacím kolečku přišla řada, řekl, že se dlouho zabýval gravitačními vlnami a černými dírami. Jenže tenhle druh studia, řekl a pohrával si přitom s pramenem vlasů, mu nesvědčil. V polovině projektu, když finišoval s jedním článkem, se rozhodl, že nechá astrofyziku plavat a vrátí se na Zemi. Použil přesně tenhle výraz, „vrátit se na Zemi“. Zeptal jsem se ho, v jakém smyslu mu studium černých děr nesvědčilo, a on si při odpovědi dal dobrý pozor, aby se nesetkal s mým pohledem: Myslíte si, prof – pane profesore, že je možné, aby studijní látka získala nad člověkem moc?

V menze jsem vyhledal Marinu, koordinátorku kurzu. Zeptal jsem se jí, co si myslí o Christianovi, a jí to bylo hned jasné. Je velice citlivý, řekla, nesmí se na něj zhurta.

Měl jsem dojem, že si nějakou důležitou informaci nechává pro sebe. Složky studentů ani choulostivé detaily vyplývající z přijímacích pohovorů se nám, externím vyučujícím, neposkytovaly.

Mně se zdá, že má talent, řekl jsem.

Ano? A z čeho jsi to poznal? Viděl jsi je jen dvě hodiny.

Instinkt.

Instinkt, zopakovala. Pak zvedla oči od tácu a věnovala mi křečovitý úsměv.

V evaluacích na konci kurzu v předchozím roce si někteří studenti stěžovali, že nejsem „nestranný“. Některé práce byly podle nich opravovány s mimořádnou pozorností, zatímco jiným bylo věnováno málo času. Tvrdili, že ve třídě mluví stále stejní studenti, převážně chlapci. Marina mi přeposlala výsledky dotazníku dokonale neutrálním mailem: V příloze zasíláme kopii. Ukázal jsem Lorenze výsledné hodnocení (a ne jednotlivé komentáře) a ona po chvilce váhání řekla, že jí sedm a půl nepřipadá tak málo. Jenže já jsem nechtěl sedm a půl, chtěl jsem devět nebo deset, chtěl jsem čestné uznání a pochvalu od komise. Útěchu jsem hledal u Giulia: Tobě připadá normální, že teď dávají studenti známky vyučujícím? Studenti-klienti, opravil mě, s tím nic nenaděláš, tohle je nový vzdělávací trend. Měl jsem co dělat, abych se ovládl a nezeptal se ho, jaké měl on jako pedagog poslední bodové hodnocení.

A každopádně ohledně Christiana jsem se nemýlil. Na hodinách měl brilantní příspěvky, neustále se zapojoval, byl dokonce horlivý. Jedno ráno jsem přečetl úryvek z Rozvratu a další den už ležel jeden výtisk u něj na lavici.

Když přišla chvíle, aby představil svůj reportážní projekt, zvedl se a postavil se před třídu. Hovořil zmateně, stále si přitom pohrával s kadeří a to, co přednesl, se nedalo označit za nápad, ne tak docela, když už, tak za proud myšlenek, za nímž byla cítit jakási obava. Mluvil o bodě nenávratu, což byl pojem, který po rocích zkoumání černých děr důvěrně znal. Když nějaké těleso překoná horizont událostí, tak zmizí, už se o něm nic neví, a všechno, co se s ním stane potom, je nedostupná záhada. To těleso by se za horizontem mohlo nacházet zdeformované či rozpadlé na kusy, nebo proměněné v něco jiného, třeba v čiré světlo. Christian si kladl otázku, zda existuje podobná chvíle i pro naši planetu, mez, za kterou bychom se zřítili a tečka. Pokud ano, jak je vzdálená od tohoto rána, od toho přesného okamžiku, kdy zrovna hovoří? Možná, řekl, jsme ji už překročili, a ani jsme si toho nevšimli. A možná že v tom případě… Ale v té chvíli se náhle zarazil: A právě o tom chci psát.

Vypadal vyčerpaně, jako kdyby se třásl v každé buňce. Ve třídě byly cítit jisté rozpaky. Požádal jsem jeho spolužáky, aby se k projektu vyjádřili, mumlali pochvalné poznámky, ale byli rozpačití. Tak jsem se slova znovu ujal sám. Řekl jsem Christianovi, že jeho námět je bezesporu fascinující, ale že mi přijde i velice vágní. Hrozí, že se v něm ztratí. Měl by ses soustředit na něco konkrétnějšího, kde je tahle přeměna už vidět.

Nevím na co, opáčil přísně a stále se na mě nedíval.

Tak co třeba proměna ekosystémů.

Vyprávěl jsem mu o té africké rostlině Dichrostachys cinerea, která ohrožovala ekosystém na Guadeloupe. Ale měl by sis najít něco tady poblíž, řekl jsem mu, co bys mohl pozorovat přímo, protože to tady děláme, sledujeme skutečnost, píšeme reportáže.

Bezděčně jsem přišel až k němu, tak blízko, že jsem ho v tom tichu slyšel dýchat. Byl jsem dobrý učitel, a ne sedmapůlbodový. Uměl jsem motivovat, vést, měl jsem představivost, byl jsem velkorysý.

Christian neřekl ani ano, ani ne, a ani že o tom bude přemýšlet. Upřeně se díval do nějakého bodu za oknem, jako kdyby od něčeho nedokázal odtrhnout zrak, od nějakého horizontu událostí, jemuž jsme kráčeli vstříc všichni, ale jejž dokázal zahlédnout pouze on. Požádal mě, jestli se smí vrátit na své místo.

Z toho roku si pamatuju tyto reportáže: zvláštní druh skokana zeleného, kterému hrozí vyhubení, dopad výroby masových konzerv na globální oteplování, průzkum jedné slovinské jeskyně, která by vědecky vzato měla být před změnou klimatu chráněná, a místo toho prochází dramatickou a nezvratnou proměnou.

Christian se nakonec řídil mou radou a vybral si jako předmět zkoumání pajasan žláznatý, druh listnatého stromu původem z Asie, který se začal se znepokojivou rychlostí šířit v naší vegetaci. V incipitu, který přečetl nahlas, vyprávěl o cestě vlakem domů, během níž si všiml, že pajasan je přítomen po celé trase, zakamuflovaný mezi dřevinami rostoucími podél železniční trati. Text překypoval obrazností. Například haluze se vlnily v pokusu s ním komunikovat a na jednom místě byl pajasan popsaný jako jediný nesmírný rostlinný organismus, oddenek, který se šířil těsně pod povrchem po celé planetě.

Když dočetl, zadýchaný, spolužáci mu zatleskali. V duchu jsem se ptal, jestli to budou považovat za nedostatek „nestrannosti“, ale nakonec jsem se k nim přidal. Hned potom, abych svůj postoj vyvážil, jsem jeho incipit podrobil přísnějšímu zkoumání. Kdy hodlá přejít ke konkrétním příkladům relevantních informací? Kde jsou data, bez ohledu na ta subjektivní, smyslová? Užití druhé osoby singuláru mě navíc zaráželo, interpunkce mi připadala dost ujetá, alespoň soudě podle způsobu, jak text četl.

A o co jde?

Christian bývá každou noc v jednom podniku, který se jmenuje Mirò, to je ta pivnice, co

Vím, kde je Mirò.

Oukej, to jsem netušil.

A co tam dělá?

Co to píšeš?