Copyright © Pavel Kohout, 2024

ISBN 978-80-207-2240-9

Obsah

Nevěrná nevěsta

Tajemství mrtvého vrabce

God save Jeníčka!

Můj papá je mladší než já

Jaké štěstí být manželkou sadaře

Přísně zapovězené dveře

Sladká vítězství poražených

Strach sardinky v plechové krabičce

A bohové se smáli

Poslední lampionář

Vražda bez vraha

Spříznění výškou

Buď vůle tvá

Na první pohled

Pukrle

Beránek hříchy snímající

Veselé počítání

Konec soudruha

Dominoolympionikovo Do toho!

Svatý Adolf

Rudolfovo číslo

Já nejsem prďafón

Kolotoč pro neplavce

Poprava v recepci hotelu

Poslední vteřina hvězdné hodiny

Aksál

Taková láska

Poznámky autora

Ještě jednou Jence její PaKo

Nevěrná nevěsta

Můj drahý čtenáři, ano, právě Ty, dovol starému autoru, jenž vstoupil do literatury v časech, kdy se psalo i říkalo „fantasie“, „théma“ či „lejno“, aby prokázal, že se snaží držet v proudu moderního písmáctví.

Počátek trojpříběhu kotví v obcích Čepín a Ojnice, jež byly až do půli devatenáctého století ospalé vísky. K životu je zburcoval Ferdyš Šídlo, nomen est onen (Wikislovník: jméno je osudem), švec v jedné z nich, když si vzal dcerku latifundisty (Wikipedie: vlastník rozsáhlých lánů) z druhé. Zazobaný tchán i jeho švagr ve Vídni stačili k uplacení úřednictva mocnářství, aby zeť v roce 1857 dostal zakázku na holínky pro rakouské jezdectvo. Za zálohu postavil Ferdyš manufakturu (WP: dílna s dělbou práce umožňující vyšší výrobu), jež splnila úkol před válkou s Itálií. Za úplatek získal i titul Freiherr (WS: svobodný pán) von Tschepin und Ognitz a vhodnější jméno Ferdinand Schidlo.

Bitvu u Solferina (WP:1859 italské vojsko zničilo rakouskou armádu) prohrála právě jízda. Nebylo vinou továrníka, že na vzetí míry poslán hulán (WP: polský jezdec v habsburské armádě), který měl dva metry, ale žensky útlé nohy. Jezdci doufali, že obuv rozšlápnou, ale když se v sedle vztyčili a s vytrčenou šavlí dali do trysku, bolest ve třmenu (WP: rám pro nohu zvyšující stabilitu) přehlušila adrenalin (WP: burcující výměšek z nadledvin) a přáli si jen sesednout a zout se. Velení císařského zásobování svalilo vinu na židovského dodavatele kůže, jehož dal vojenský soud bez soudu oběsit.

Jediného potomka zplodil Schidlo ještě jako Šídlo hned o svatební noci. Pak už neměl na podobné, jak to nazýval, avantýry (WS: kratochvíle) čas.

***

Když wlastenec, svobodný pán Ferdinand, opět Šídlo a opět z Čepína a Ojnice, po otci rentiér (WP: osoba žijící z výnosu nemovitostí) a pokladník Spolku pro zřízení českého Národního divadla, vstoupil dne 12. srpna 1881 odpoledne do Zlaté kapličky nad Vltavou (WP: zvanou tak pro okrasnou mřížku na temeni budovy), vydal mu vrátný voňavé psaníčko, na něž čekal jako na smilování. Pověrčivě s ním vyběhl na střechu, aby je otevřel při pohledu na královské Hradčany, a jeho plíce poháněla vůně růží. Mimo dohled svářečů hromosvodu vyňal lorňon (WP: binokulární brýle s rukojetí) a perořízek (WP: nožík na ořezávání psacích per), než přečetl „Boniert!“ (WS: v lidové vídenštině „Platí!“). Svobodný pán si růžový poklad (WP: na jednu voňavku metrák květů) skryl na hruď, vrátil utenzilie (WS: nářadíčka) do kapes a ulehčeně si zapálil viržínko (WP: doutník z tabákových listů smotaných kolem stébla). Pro odpor plic rozdrtil drahé kuřivo podpatkem a spěchal vítězně informovat Spolek.

Zhruba o dva měsíce dříve si vyjel do lázní Karlsbad, jimž wlastenci říkali už výhradně Karlovy Vary, a stal se svědkem přepadení. Na můstku přes říčku Tepl, pro Čechy opět jen Teplá, ožralé chlapisko obtěžovalo dvě mladé dámy. Ferdinand nelenil a přesnými hmaty i chvaty, jimž se vyučil v Obci sokolské (WP: založena 1862 k povznesení ducha i těl Čechů i Češek), zahnal zhýralce na útěk. Když napadené doprovodil, ukázalo se, že všichni tři přebývají v Grandhotelu Pupp (WP: historie vlajkové lodi hoteliérství v Království českém sahá k roku 1701) a starší z dívek nedala jinak, než že zachránce musí s nimi vypít šampaňské.

Ferdinand se konečně představil i ve své funkci správce měšce budoucí národní scény a táž krasavice odvětila, že jsou tedy kolegové, neboť ona je protagonistkou (WP: herečka hlavních rolí) vídeňského Burgtheatru (WP: historie vlajkové lodi německy mluvících divadel sahá k roku 1741). Nato ji pozval i s její guvernantkou (WP: společenský doprovod) na první představení opery Libuscha s tím, že moderní landauer (WP: čtyřsedadlový kočár se sklápěcí střechou), jejž pro ně pošle, urazí trať za pouhých pět hodin. Nadto, dodal, je hodlá usadit do císařské lóže, v níž zasedne i korunní princ (WP: následník císaře) Rudolf.

„Was? Rudilein kommt nach Prag?“ (WS: Co? Zdrobnělý Ruda přijíti v Praha?)

„To je potvrzené, milostslečno.“

„A Sisi?“ vyhrkla.

„To je vyloučeno, milostslečno. Její Veličenstvo dlí v Castello Miramare.“ (WP: císařský zámek v Terstu)

„Wissen Sie,“ vysvětlovala uvolněně, „s Rudíkem jsme kámoši, ale jeho mamá mě nemusí.“

Folklor (WP: kultura pro nižší vrstvy) Libuše, zejména fanfáry (WP: břeskná skladbička ke slavnostním účelům) byl pro uši prince trochu hlučný, zato jeho oči se pásly na domorodých krojích a bujných ňadrech zpěvaček. Lesk premiérových hostů překryl, že jeviště i hlediště nejsou dohotovena, a následný banket (WP: dlouhé jídlo konzumované mnoha osobami) ve foyer (WP: původně ohniště, dnes zdobený prostor pro osvěžení diváctva) prvního podlaží se vydařil. Ferdinand s Rudolfem si překvapivě sedli (WS: výraz pro vzájemné porozumění i vestoje), když první druhému zdvořile zatajil, že ulovil více šestnácteráků (WP: plně vyvinutý sudokopytník čeledi Cervus elaphus) než on.

Následujícího dne byl Kateřinou Schrattovou (WP: nar. 1853, pohřbena 1940 na hřbitově v Hietzingu, vídeňské obdobě pražského Slavína, v sekci koupené dvorní kanceláří pro císařovy věrné milenky) pozván do jejího pražského nocležiště na petit-déjeneur (WP: snídaně na vidličku). Slavná heroina (WP: představitelka hrdinek) byla v nejlepším rozmaru, a proto si povšimla jeho zasmušilosti.

„Oni se neradují, milý Ferdinande?“ (WP: způsob dobového onikání v plurálu, tj. množném čísle)

Tehdy jí přiznal, že ho jako správce financí tak významné stavby trápí stav konta, z něhož má doplatit zbylé činnosti. Český lid, vyložil jí, posílal roky krejcárek po krejcárku (WP: habsburská mince tu platila od 1561 do zavedení korunové měny 1892) a zaplatil stavbu téměř po střechu, když se rozšířila fáma (WS: fake news), že stačí jako při stavbě mostu Karlova posílat syrová vejce. Příval většinou rozbitých zavalil staveniště bezcennou břečkou. Po nesmlouvavém zákazu však přestaly chodit i krejcary, neboť národ se domníval, že je i vymalováno. On, Ferdinand, je v situaci, kdy čestný muž si může leda (WS: příslovce vyjadřující podmíněnost děje) vpálit kulku do hlavy.

„Kolik visejí?“ zeptala se ho věcně.

Všimla si, že se nejistě podíval na její společnici.

„Ach, je jim to žinantní? (WS: trapné) Mici, vypadla!“ (WP: způsob onikání v singuláru, tj. čísle jednotném)

Subreta (WP: zpěvačka komických oper) Mizzi Kasparová (WP: významná pro budoucí milostný vztah s princem Rudolfem) odešla popsat zažitá extempore (WS: nenadálé jevy) své přítelce Mary Vetserové.

„No tak, ven s tím, příteli, žádné láry fáry! (WS: plané řeči), jsem jim přece zavázána za svou zachráněnou čest!“

Proti své vůli zavřel oči a vyslovil tu částku o sedmi cifrách (WP: grafický znak pro zapisování číslic). Když je otevřel, spatřil, že nehnula jedinou brvou.

„Má to ale podmínku,“ pravila, „žádnej smrtelník nesmí mít ánunk (WS: vídeňsky tušení)), že ten pump (WS: vídeňsky dluh) zatáhl Francipepi (důvěrně František Josef První), ponivač by to chtěly sakumprdum (WS: veškeré) jeho národy.“

Na konci druhého příběhu nutno zmínit, co účastné osoby nevěděly: a to, že se korunní princ jako třicetiletý stane vrahem i sebevrahem (WP: 30. ledna 1889 střelba v zámku Mayerling). Že Mizzi Kasparová odmítne jeho žádost zemřít s ním. A Mary Wetserová že tuto roli vezme za ni. A Kateřina Schrattová že bude na svou útulnou hrobku čekat do osmdesáti sedmi let ve špitálech pro chudinu, pročež se dožije i triumfů Adolfa Hitlera (WP: bleskové porážky Norska, Belgie, Holandska a Francie).

Wlastenec Ferdinand jediný věděl už před premiérou od ředitele Puppu, že si tam přijede prohlédnout mramorovou koupelnu, kterou jí dala zřídit dvorní kancelář, císařova současná milenka, takže „ožralé chlapisko“ najal a vycvičil on sám. Věděl, jak víme, že hrdý nápis nad oponou NÁROD SOBĚ tak úplně nesedí, když dluh vyrovnal „žalářník národa“. Nevěděl jen, že jeho viržinko zapálilo peří po holubech, jež zapálilo třísky po tesařích, jež zapálily dřevěné uhlí po klempířích, jež na cimprcampr (WS: na padrť a na troud) vypálilo Národní divadlo.

Zbývá dodat, že wlastenec zanechal rovněž jediného potomka, neboť po pilném cvičení sokolských prostných (WP: disciplína bez nářadí) neměl na podobné, jak to nazýval, eskapády (WP: nerozvážné kousky) sílu.

***

Třetí hrdina, vnuk a syn předchozích, a tak jediný dědic rodinného majetku, byv a stále jsa (WS: přechodníky minulý a přítomný) sečtělým, považoval se podle románu Alfreda de Musseta (WP: Zpověď dítěte svého věku, 1836) též za „dítko svého věku“. Dozvěděv se přes své styky, že nová Republika československá zakáže šlechtické tituly, odvrhl ten svůj sám a vrátil se k prostému jménu Ferdyš. Rozváživ pro i proti, rozhodl se být proletářem (WP: člověk bez práce), ne však marxistou, nýbrž engelsistou (WP: chudý filozof Marx 1818– 1883 byl bohatým filozofem Engelsem 1820– 1895 celý život vydržován). Vstoupiv do strany národně socialistické, zvolil její nejlevější křídlo, jemuž velel buřič proti všemu německému a hlavně katolickému, pověstný bohém (WP: nespořádaně žijící člověk, zvláště umělec) Franta Sauer (WP: narozen 1882, zemřel 1947 na tuberkulózu, jíž se nakazil v koncentračním táboře Terezín, po generální zpovědi a svatém pomazání u milosrdných františkánů).

Jen se rychle zorientoval, stačil soudruh Ferdyš vymluvit soudruhům návrh soudruha Sauera, aby pomstili zapálení Zlaté kapličky pražskými němčoury vypálením dvou jejich divadel, Nosticova (WP: dnes Stavovského) i Nového německého (WP: dnes Státní opery). Přesvědčiv je, že stačí, aby čeští herci německé vyhnali a krásných budov užívali sami, obrátil jejich vášně k Ma-riánskému sloupu na Staroměstském náměstí (WP: postaven 1652). Vycházeje zkušeně z toho, že horlivcům netřeba důkazů, rozpálil je tvrzením, že sloupem katolové úmyslně zohyzdili výhled na pomník Mistra Jana z Husi (WP: odhalen 1915). Sauerovci jej strhli a pro potomky dlažbou vyznačili, kde už nikdy nesmí stát.

Přitom se však událo, co změnilo Ferdyšův další život. Když se dřív než Sauer zmocnil uražené hlavy Panny, aby ji po vzoru pařížských jakobínů ukázal davu, ruplo mu v zádech tak mocně, že musel být autodrožkou dopraven do nemocnice. Zmátořiv se natolik, že mohl povolat první z věrných mu milenek, aby si s ní zafilipínkoval (WS: zašukat, citát z filmu Ucho), stihl ho trest Boží: pověstný obšourník (WS: chlípník), seznav s hrůzou, že nefunguje jako muž, ale ani jako žena, neměl už nikdy na byvší, jak to nazýval, špumprnágle (WS: pošetilé kousky) chuť.

Tak poprvé u nás vešlo ve známost „třetí pohlaví“, budoucí hlavolam lidstva.

A teď pozor, musím respektovat, co si žádá gender, (WP: čti džendr, česky sociální pohlaví, je pojem označující, do jaké míry se daný člověk cítí být mužem či ženou a jaké chování a povahové rysy jsou od něj proto očekávány, pročež:) má drahá čtenářko, ano, právě Ty, vím, co Ti teď chybí! Tvůj starý autor však objevil moderní marketing (WP: způsob lákání spotřebitele). Šlo mi o lekci z českých dějin, a Nevěrná nevěsta Tě pouze měla svést k četbě.

Tajemství mrtvého vrabce

To setkání se konalo pod nevinným názvem mořeplavců z řeckých bájí – Argonaut, ale mělo cíl nanejvýš současný a neodbytný: v Livadijském paláci ruského cara na Krymu se sešli v únoru 1945 tři novodobí králové světa, prezident Spojených států amerických, premiér Britského společenství národů a hlava Svazu sovětských socialistických republik, aby nově ustanovili řád světa po blížící se porážce Velkoněmecké říše a císařského Japonska.

Jednání trvala už týden a byla tím tvrdší, že se mezi dvěma západními spojenci a jejich východním partnerem začal při dělení sfér mocenského vlivu vytvářet příkop, v němž měl už brzy po válce ukotvit val, oddělující svobodnou část světa od té druhé, tradičně nevypočitatelné. Původní duch vzájemné spolupráce ustoupil podezřívavosti hlavně ze strany Stalina, který se obával, že ho Roosevelt s Churchillem chtějí podvést podobně, jak se je chystá podvést on šálivým slibem, že země střední a východní, jeho vojsky osvobozené Evropy budou žít po svém. Hodlal je plně sovětizovat a jeho zpravodajský aparát riskoval své hlavy, unikne-li mu nejmenší informace o tajných záměrech protistrany.

Ráno předposledního dne se událo, co přímo bilo do očí všech přítomných. Když se delegace sjely ze tří hotelů, vstoupily každá svými dveřmi do sálu s obrovským kulatým stolem a do čela svých třetin usedli jako poslední tři vůdci, vytrhl americký prezident z čistého bloku vrchní list a vlastním perem na něj napsal pár slov. Pak ho několikrát přeložil a dal svému pobočníku. Celý sál sledoval, jak důstojník obchází stůl a podává vzkaz pobočníku premiéra, který jej odevzdal premiérovi. Churchill papír rozbalil, přečetl a okamžitě cosi napsal na svůj blok. Protože se Rooseveltův pobočník mezitím vrátil, poslal s odpovědí svého. Pak původní zprávu zapálil současně s doutníkem a nechal ji shořet v popelníku na troud.

Sál mohl dál sledovat, jak Roosevelt odpověď čte a následně se na Churchilla usměje, aby pak ve svém popelníku list roztrhal na kousíčky. Od nich se pak po celé další hodiny neodtrhly oči Stalinových zpravodajců; lze předpokládat, že se celou dobu chvěli, aby prezidentův štáb útržky neodnesl, ale opět se ukázalo, že tajné služby demokratů, kterým nikdy nešlo o krk, jsou právě proto liknavé.

Když se zasedání odebralo do tří postranních místností k občerstvení, vrhli se za uklízeče převlečení Rusové na oba popelníky a vyměnili je za čisté. Původní hned odnesli do pojízdné laboratoře, která po dobu konference kontrolovala nejen Stalinovu stravu, ale denně zkoumala i moč odebranou z upravených soukromých klozetů Roosevelta a Churchilla, aby bylo možné odhadnout jejich zdravotní stav a tím i duševní potenciál. Stalin byl tak mezi prvními lidmi, kteří věděli, že amerického prezidenta brzy umoří rakovina, zatímco britský premiér vzdor smrtonosné životosprávě je bohužel zdráv jako novorozeně.

Velký vožď vzal ještě téže noci s nelibostí na vědomí, že z popele lze vyčíst zas jen popel, ale nehodlal připustit, že nelze přečíst papír sice rozcupovaný, ale kompletní. Byl si jist, že obsahuje zásadní informaci, která by mu umožnila třeba i zhatit přijetí závěrečné rezoluce nebo ji příslušně pozměnit. Posel se chodil ptát do laboratoře každou hodinu a vracel se tam střídavě s nabídkami doživotního zajištění laborantů či s výhrůžkami stále krutějších trestů. Poslední zpráva, kterou Stalinovi donesl, zněla, že se šéf laboratoře, generál, i jeho zástupce, plukovník, zastřelili. Ve své poslední odpovědi dal ostatní zrádce poslat do gulagu na Kolymě a zlověstné útržky dopravit pod stráží letounem do laboratoří v Kremlu.

Závěrečné prohlášení pak Stalin volky nevolky podepsal beze změny. Jednak nutně potřeboval dodávky západních zbraní přes moře, vyčištěné od německých ponorek, pro svou berlínskou operaci, jednak si uvědomil, že dojde-li do Berlína první, stane se hlavním vítězem světové války a bude si s osvobozenými národy střední i východní Evropy stejně dělat, co se mu zlíbí.

Tak se i dělo, příštích dvanáct měsíců mu dalo zapravdu. Jeho vojska se sama zmocnila Berlína a on si v něm vynutil opakování německé kapitulace, když zneplatnil tu, s níž si o den dřív západní spojenci pospíšili daleko odtud, ve francouzské Remeši. Stalin měl hlavní slovo při dělení okupačních zón v Německu i Rakousku, a především v jejich hlavních městech, Berlíně a Vídni. Dosadil komunistické vlády ve všech osvobozených zemích na východ od Labe a zajistil předpoklady pro budoucí puč v Československu i plánované převraty v Itálii a Francii. Pevně počítal s tím, že se Amerika pod novým prezidentem vrátí k tradičnímu izolacionismu. Ale pak se mu postavil do cesty právě Churchill.

Památného pátého března 1946 přednesl projev, v němž hovořil o spuštění železné opony přes celý kontinent, od Štětína na Baltu až po Terst na Jadranu, a vyzval demokratický svět, aby se spojil proti bolševickému nebezpečí. Stalinovi zasvítila červená a vzpomněl si na záhadný vzkaz z Jaltské konference, v němž znovu zatušil klíč k možná rozhodujícímu tajemství.

Bez vědomí politbyra, k jehož obměně se dávno chystal, pověřil jediného, komu ještě věřil. Ten muž se narodil v aristokratické rodině jako Skrjabin, ale to příjmení bylo už obsazeno hvězdným skladatelem ruské moderní hudby. Jako jeho vzor, který vyměnil provinční jméno Džugašvili za krycí Stalin, doslova Ocelový, rozhodl se být jeho kladivo, rusky molot.

Jakožto kladivoun dostal teď Molotov přísně tajný příkaz vyhledat špičkového kryptologa a slíbit mu doživotní blahobyt, pokud v hrstce papírových žmolků objeví smysl. Vybraný favorit si proto mohl dovolit řadu přání: naprosto nerušenou pracovnu s příslušenstvím a s dodávkou jídla za dveře, stropní reflektor, nejsilnější mikroskop, pinzety, podsvícené zrcadlo na stole a tolik času, kolik bude potřebovat, než se sám ozve.

Vzhledem k naprostému utajení se můžeme jen domýšlet, můj drahý čtenáři, jak postupoval. Tvůj autor si představuje, že pinzetou opatrně odebíral cárky papírků, aby nejprve zjistil, zda se jich vůbec dotklo prezidentovo pero; ty z obou stran čisté, jak mu potvrdilo zrcadlo, odkládal zvlášť, ty se stopou inkoustu šly do druhého kola; k tomu se dostal za tři měsíce. Nespočet útržků s písmeny i jejich zlomky pokládal potom vedle sebe, neustále je přejížděl zrakem zaostřeným tak, že musel co chvíli na dlouhé minuty zavřít oči, aby neoslepl, a hledal sebemenší návaznosti. To trvalo téměř půl roku a další domněnky lze přeskočit až ke známému výsledku.

Tou dobou už rozezlený Stalin odepsal i kladivouna, jemuž těsně zachránil život smluvený signál, že si může přijít pro úspěšný nález. Byl v obálce s pečetí, kterou rozlomil až sám Ocelový. Nesčetné kousíčky papíru po slepení nepopiratelně odpovídaly vzoru prezidentovu rukopisu. Vydaly text, který zněl:

Mrtvý vrabec z hnízda nevyletí!

V pracovně voždě vládlo chvíli hrobové ticho. Konečně se zeptal.

„A řekl, co to znamená?“

„Řekl, že to neměl za úkol a že je vyčerpaný, soudruhu Staline…“

Dál dostaly události křídla: Dveře do pracovny kryptologa, který hluboce spal, byly zazděny i s ním, takže ho stihl slíbený doživotní blahobyt. Kladivo dostalo rozkaz sestavit tým šifrantů, jimž slíbilo v případě očekávaného vyřešení roční dovolenou na Krymu i s rodinami. Natěšení specialisté na anglistiku i amerikanistiku z armády i z vědeckých ústavů záhy vypracovali operační plán vytyčující čtyři úkoly: 1. zjistit, co má znamenat „mrtvý“, 2. zjistit, co má znamenat „vrabec“, 3. zjistit, co má znamenat „hnízdo“ a 4. zjistit, co má znamenat „nevyletí“. To znamenalo vypátrat vztahy mezi danými pojmy, jejich frekvenci ve spisovné i hovorové angličtině včetně nářečí a slangu, jakož i možných synonym, aliterací, palindromů, oxymóronů a jiných jazykových kouzel. Věřili si, neboť účinnou pomoc jim sliboval zázračný přístroj zvaný „ščot“.

Zatímco na Západě vymýšleli sofistikované počítače, jaké mohli užívat jen zasvěcenci, v Sovětském svazu masově vyráběná počítadla byla geniálně prostá: základní verze, čtyři v dřevěném rámu napjaté dráty s deseti posuvnými kuličkami, sloužila už v třídách prvňáčků a na pouličních tržištích; nejvyšší drát označoval jednotky, druhý desítky, třetí stovky a čtvrtý tisíce, každá další přidaná řada znamenala desetinásobek předchozí a sloužila i vysoké matematice. Třesk bleskurychle posouvaných kuliček zněl od Brestu až po Vladivostok. Na rozdíl od předchůdce přijali šifranti socialistický závazek, že úkol zvládnou za jediný měsíc a díky zázračným ščotům i nepřetržité práci na směny jej dokonce o dvanáct hodin překonali. Výsledek opět doručilo voždi věrné kladivo.

V protokolu, manifestačně podepsaném všemi zúčastněnými, aby nepřišli o zaslouženou odměnu, popsali všechny fáze svého bádání, vedoucího k přesvědčivému závěru: když promítli do sebe výsledky každého ščotu, vyšel jim jako průměrný tento text: MOUDRÝ PTÁK HNIDY NEVYKLOVE. Z toho vyplývá, končila zpráva, že s pravděpodobností převyšující jistotu nešlo o šifru, ale o soukromé sdělení, zřejmě navazující na nedávný rozhovor obou zdrojů o ptactvu...

Vožď mlčel tak dlouho, že referent brzy tiše vycouval. Za dva týdny odstartoval z letiště Vnukovo tupolev plný šifrantů, manželek a pionýrů, zpívajících veselou píseň z nového velkofilmu Po řece, řece Kubáni, zpívající vlny jdou. Výletníci měli smůlu, když nad jedním z vojenských prostorů letadlo vinou pilota vychýlilo z dráhy cvičnou raketu, která tak nezasáhla svůj cíl.

A dějiny se děly dál. Stalin dal vyrobit vodíkovou bombu, třicetkrát silnější než byla ta atomová z USA, odhalil odporné spiknutí desítek lékařů proti své osobě, závazně určil příští vývoj pokrokového jazykozpytu a zavrhl zvrhlou hudbu skladatele Šostakoviče. Ze zrady podezíral už i své kladivo a také jemu zakázal vstup do své dači. Báli se ho tak, že sám umíral celé dva dny ve svém pokoji, než se tam odvážil vstoupit kremelský patolog.

A dějiny se děly ještě dál, takže náš příběh musel čekat na pointu dalších sedm let. Soudružská pře, kdo bude nový vožď, se vedla i pistolemi přímo v politbyru a popravami. Vjačeslav Molotov, vypuzený z křesla ministra zahraničí SSSR, chytře opustil Moskvu a stal se diplomatem ve Vídni, sice nevýznamným, ale zato živým. V roce 1960 se dozvěděl, že tam bude přednášet autor šestidílného opusu Druhá světová válka, za nějž dostal v roce Stalinovy smrti Nobelovu cenu za literaturu důchodce Winston Leonard Spencer Churchill. Byl nejvyšší čas, aby někdejší Stalinovo kladivo odhalilo tajemství, kvůli němuž zemřelo tolik lidí a málem on sám.

Bývalý premiér ho přijal v hotelu Sacher s věčně hořícím doutníkem i věčně rozpitou sklenkou whisky. A na úvodní epizodu našeho příběhu se pamatoval.

„Ale ano, prezident mi tenkrát napsal: ,Winstone, zapněte si poklopec!‘ I vy jste si všiml?“

God save Jeníčka!

Jeníčkův dosavadní život se podobal horské dráze. V době, která ještě neznala boxy pro odložená nechtěňátka, postavila neznámá matka ošoupanou nákupní tašku s jedním takovým na wécé Hlavního nádraží a zmizela. Somračka, která tašku ukradla v naději na tučnou kořist, ji zděšeně odhodila do křoví v parku. Narkoman, jenž ji objevil a otevřel, byl otřesen tak, že k ní dovedl hlídkující esenbáky. Řvoucí obsah skončil v porodnici U Apolináře dne 24. června, o svátku Jana Křtitele, jenž se tak postaral o jeho křestní jméno; úřady mu přidělily neutrální příjmení Novák. Vypiplaný, napapaný a čerstvě vykakaný byl dodán do vesničky SOS. To byla nejkritičtější a současně nejsolidnější fáze jeho pozemské pouti. Pubertu v dětském domově zahájil tím, že v ústavní zahradě spadl z višně a zlámal si obě nohy tak důkladně, že na delší putování používal křeslo na kolečkách. To musel někdo tlačit, a tím oním se stal Rob.

Robertovo dětství bylo stejně dobrodružné. Zplodil ho jeden z mála cizinců, kteří se tehdy do totalitní země odvážili. Britský tenista, jenž se na tři noci po uši zamiloval do fešné tlumočnice, byl natolik džentlmen, že se s ní korespondenčně zasnoubil, aby si směla vyběhat povolení vycestovat s útěžkem na svatbu v Londýně. Tam ji očekával pověřenec s obálkou, v níž bylo tisíc liber a dopis. Domnělý snoubenec jí blahopřál, že se s jeho pomocí vymanila z komunistického jařma, omlouval se, že musel odletět s manželkou i dětmi zpět do Austrálie, a přál jí mnoho štěstí ve svobodném světě.

Peníze sice stačily pokrýt porod a podpora emigrantům skromné živobytí, ale na hledání náhradního otce nezbyl čas. Ve školce a škole se synek obstojně naučil oxfordské angličtině, na ulici perfektně cockney, nářečí, jemuž rozumí jen praví Londýňané. Pak „čas oponou trhnul“, jak to věštil básník Neruda, a přes noc sfoukl Berlínskou zeď i železnou oponu. Robertova matka zavelela k návratu, i když věděla, že bude svízelný. Rodiče mezitím zemřeli, byt byl přidělen novým nájemníkům, příbuzní jí neodpustili, že utekla „na lepší“. Všech starostí ji zbavil hned na ruzyňském letišti smrtící infarkt; kufry putovaly do úschovny a Robert do děcáku, kde poznal Jeníčka o pár měsíců dřív, než spolu lezli na tu višeň.

To už Jeníček, jemuž tak říkali pro malý vzrůst a křehkou postavu, bavil vychovatele i kamarády kouzlením s kartami, jež se dokázal naučit z pouhých příruček pro amatéry. Sám žasl, jak rychle jeho prsty zvládly karetní palmáž a všechny další, kresbami znázorněné triky i manipulace. Dočetl se přitom, že pravý kouzelník nesmí nikomu prozradit, jak co dělá. Učinil jedinou výjimku, a to se mu bohatě vyplatilo. Rob byl projevenou důvěrností tak poctěn, že se po kamarádově návratu ze špitálu rád stal jeho pečovatelem.

Když nadešel pro oba čas odejít z režimu ochrany do tvrdého života, mělo vedení domova problém. Bystrého Jeníčka silně znevýhodnila omezená pohyblivost, zdravého Roberta děravá gramotnost; česky špatně psal, angličtinu míchal s cockney tak, že jí nerozuměli ani na ambasádě, kde mu jakožto rozenému Britovi vystavovali pas. V domově s úlevou přijali jejich žádost zůstat spolu a starat se o sebe sami. Za to jim obstarali hodně vybydlenou dvougarsonku na pražském sídlišti.

Silný Robert ji brzy zvelebil, šikovný Jeníček na to skromně vydělával; tu a tam získal přes internet pozvánku na soukromé večírky, kam ho přítel vozil, aby zdařile kouzlil, poté co si stále nové triky důkladně vyzkoušel na něm; tak mu třeba několikrát za den sejmul ze zápěstí náramkové hodinky, aniž to Robert pocítil. Nemajíce na auto, vraceli se jednou opět vlakem – jako vždy se složeným křeslem – z povedeného výjezdu a do kupé přistoupil obchodní cesťák, který je celou hodinu rozesmával dobrými vtipy. Když přestupovali, Jeníček mu vděčně potřásl rukou. Po odjezdu vlaku zjistil, že v ní drží jeho hodinky. Užasle je ukázal Robovi – a v tu chvíli měli oba stejnou myšlenku.

Poprvé to zkusili na festivalu Colors of Ostrava. Robert protlačil Jeníčka tisícihlavým kotlem až k pódiu, i skalní fandové věhlasných skupin ochotně ustupovali křesílku s neduživým mladíkem, který si chtěl zpříjemnit krušnou existenci. Když se mu po chvíli udělalo z ohlušujícího techna nevolno, pouštěli párek ještě ochotněji zpět. Až do Prahy vydrželi v nočním Pendolinu udržet zvědavost na uzdě, teprve doma vyložili na postel kořist. Obnášela patnáct portmonek a tucet hodinek, mezi nimi dva značkové chronometry. S tikajícím zbožím obešel Robert z opatrnosti několik zastaváren, tři sta dolarů vyměnil ve směnárně, pár set zlotých vyhodili do odpadu. Výtěžkem i domácí měnou poplatili dluhy a trochu se přioděli.

Covid-19 je uvrhl téměř na dva roky do chudoby, z níž je vysvobodily až další Colors: odvážně, až přímo riskantně projeli za jediný večer všechna velká pódia. Výdobytky byly omračující: po dodržení vžitých pravidel sto třicet tisíc Kč. Dost na to, aby si Robert splnil dávný sen: připomenout sobě i předvést příteli krajinu svého dětství.