Přeložila Karolina Limrová

THE COLLECTED REGRETS OF CLOVER

Copyright © 2023 by Mikki Brammer

First published in the United States by St. Martin’s Press,

an imprint of St. Martin’s Publishing Group.

All rights reserved.

Translation © Karolina Limrová, 2024

ISBN 978-80-249-5455-4

Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

EPILOG

PODĚKOVÁNÍ

Carlu Lindgrenovi, který mě naučil hledat krásu i tam, kde se na první pohled žádná nenacházela. A dámám z Cloverlea, které mě naučily hledat kouzlo.

1

Poprvé jsem viděla někoho umírat, když mi bylo pět. Pan Hyland byl náš učitel ze školky. Byl to baculatý muž, jehož lesklá pleš a kulatá tvář mi vždycky připomínaly měsíc v úplňku. Jednoho odpoledne jsme se spolužáky seděli na hrubém koberci kolem pana učitele a nadšeně jsme poslouchali jeho divadelní přednes Králíčka Petra. Vzpomínám si, že mohutná stehna pana Hylanda přetékala přes okraje dřevěné dětské židličky, na níž seděl. Tváře měl brunátnější než obvykle, ale kdo by se mu divil, vždyť příběh Beatrix Potterové je přece tak skvělý.

Když děj dospěl k vrcholu a králíček Petr ztratil během útěku před zákeřným panem McGregorem kabátek, pan Hyland se odmlčel, jako by chtěl pasáž zdůraznit. Všichni jsme na něj hleděli a srdce nám tloukla vzrušením. Ale místo pointy se ozval zvuk podobný škytnutí a učitel vypoulil oči.

Potom se zřítil k zemi jako podťatý strom.

Všichni jsme tam s vytřeštěnýma očima nehybně seděli. Nikdo si nebyl jistý, jestli náš milovaný učitel jen nechtěl zvýšit napětí, jak to během svých dramatických vyprávění obvykle dělával. Když se ale několik minut nehýbal, dokonce ani nemrkal, ačkoli měl otevřené oči, místnost vybuchla panickými výkřiky.

Křičeli všichni. Kromě mě.

Přesunula jsem se k panu Hylandovi a zaslechla poslední výdech, který mu vyšel z plic. Poprask se rychle šířil školní chodbou a do třídy vbíhali další učitelé. Seděla jsem dál vedle něj a klidně ho držela za ruku. Z jeho tváře se pomalu vytrácely poslední stopy zarudlosti.

Škola mým rodičům doporučila, aby mi po takovém „incidentu“ raději zařídili terapii, ale vzhledem k tomu, že oba byli jako obvykle poněkud ponoření sami do sebe, žádných nápadných změn v mém chování si nevšimli. Koupili mi zmrzlinu, pohladili mě po hlavě a protože mě vždycky považovali trochu za podivínku, usoudili, že jsem v pohodě.

Z velké části to byla pravda. Jen jsem od té doby nemohla přestat myslet na to, jaká by byla poslední slova pana Hylanda, kdyby právě nelíčil příběh onoho obzvlášť nevychovaného králíka.

2

Neměla jsem v plánu počítat, kolik lidí jsem od smrti pana Hylanda před jednatřiceti lety viděla umírat, ale mé podvědomí bylo jako pilný účetní. Tím spíš, že jsem se blížila k celkem působivému milníku. Skóre se totiž právě dnes vyšplhalo na devadesát sedm.

Stála jsem na Canal Street a sledovala zadní světla odjíždějícího pohřebního vozu. Připadala jsem si jako běžec, který právě předal štafetový kolík. Můj úkol tu skončil.

Navzdory výfukovým plynům a palčivé směsi sušených ryb a tamarindu jsem stále cítila pach smrti. Nemyslím tím zápach rozkládajícího se těla. S tím jsem se nikdy vypořádávat nemusela, protože s umírajícími setrvávám jen během těch chvil, kdy balancují na hranici mezi naším a oním světem. Mluvím o tom druhém pachu, výrazném pachu přicházející smrti. Těžko se to popisuje, ale je to jako sotva postižitelný přerod mezi létem a podzimem, kdy se ve vzduchu cosi změní, ale vy nevíte, co přesně to je. Během let, kdy jsem pracovala jako úmrtní dula, jsem se ten pach naučila rozpoznávat. Díky tomu jsem pokaždé věděla, když byl někdo připraven odejít. A pokud se na místě nacházeli jeho blízcí, dala jsem jim vědět, že je čas se rozloučit. Dnes tu ale nikdo blízký nebyl. Divili byste se, jak často se to stává. Vlastně kdyby nebylo mě, nejméně polovina z těch sedmadevadesáti lidí by umírala o samotě. V tomhle městě sice žije devět milionů obyvatel, ale New York je plný osamělých lidí, kteří mnohého litují. Mým úkolem bylo zařídit, aby jejich poslední chvíle nebyly tak prázdné.

Sociální pracovnice mě Guillermovi doporučila před několika měsíci.

„Musím vás varovat,“ řekla mi do telefonu, „je to mrzutý a zahořklý muž.“

Nevadilo mi to. Obvykle to znamenalo, že se ten člověk bojí a cítí se nemilovaný a sám. Když si mě tedy během první návštěvy Guillermo téměř nevšímal, nebrala jsem si to osobně. Ale když jsem na čtvrtou návštěvu přišla pozdě, protože jsem si nešťastnou náhodou zabouchla klíče od bytu, díval se na mě se slzami v očích. Posadila jsem se vedle jeho postele.

„Myslel jsem, že nepřijdete,“ řekl s tichým zoufalstvím ztraceného dítěte.

„Slibuju vám, že to se nestane,“ ujistila jsem ho a stiskla jeho svraštělou ruku v dlaních.

A vždycky jsem dodržela slovo. Doprovázení umírajících posledními dny jejich života je privilegium. Obzvlášť, když jste tím jediným, čeho se ještě mohou držet.

Od Guillermovy garsonky v čínské čtvrti jsem se vydala domů a kolem mě divoce vířily sněhové vločky. Mohla bych jet autobusem, ale připadalo mi neuctivé vklouznout tak rychle do běžného života, když někdo ten svůj právě ztratil. Chtěla jsem cítit, jak se mi cestou ledový vítr zakusuje do tváří a jak se mi před ústy zhmotňuje a zase mizí obláček páry. Potvrzení toho, že jsem stále tady a naživu.

Na někoho, kdo smrti tolik přivykl, jsem se pokaždé cítila trochu mimo. Na této zemi žil člověk a najednou už tu není. Netušila jsem, kam zmizel. Pokud šlo o duchovní věci, považovala jsem se spíš za agnostika. To mi ale pomáhalo vytvořit prostor pro víru mých klientů. Ať už Guillermo odešel kamkoli, doufala jsem, že si s sebou nevzal svou hořkost. Podle mého názoru s Bohem neměl zrovna vřelý vztah. U postele mu visel malý dřevěný krucifix a kolem jeho hran se loupala žlutá tapeta. Když ale Guillermo potřeboval útěchu, nikdy se na něj nepodíval přímo. Občas k němu vysílal kradmé pohledy, jako by se snažil vyhnout zkoumavým očím nadřízeného. Většinou se k němu ale otáčel zády.

Během tří týdnů, které jsem navštěvováním Guillerma strávila, jsem jeho byt znala nazpaměť. Tlustá vrstva špíny na vnější straně jediného okna, která tlumila denní světlo a plnila tak místnost příznačně zasmušilými barvami. Skřípání kovu o kov, které se ozvalo pokaždé, když se Guillermo zavrtěl v posteli. Průvan pronikající až do morku kostí, který se sem plížil jakoby odnikud a odevšad. Skromné vybavení skříněk v kuchyni – jeden šálek, jedna miska, jeden talíř – bylo svědectvím o osamělém životě.

S Guillermem jsme si během té doby pravděpodobně nevyměnili víc než deset vět. Neměli jsme potřebu říkat víc. Vždy jsem umírajícího nechala, aby rozhodl, jestli chce své zbývající dny trávit rozhovory, či zůstat ponořený do ticha. Své rozhodnutí ani nemuseli vyslovit. Bylo mi to jasné. Mým úkolem bylo zůstat klidná a přítomná, aby měli dostatečný prostor manévrovat posledními vzácnými okamžiky svých životů.

Nejdůležitější ze všeho bylo pravidlo nikdy se neodvracet od něčí bolesti. Nejen od té fyzické, kterou prožívalo umírající tělo, ale i té duševní, již jim způsoboval pohled na konec vlastního života a vědomí, že jej mohli prožít lépe. Dopřát někomu možnost být viděn v okamžiku největší slabosti, může hojit rány účinněji než jakákoli slova. A pro mě to byla čest – zadívat se jim do očí, vzít na vědomí jejich bolest a nechat ji nezředěnou prostě existovat. Přestože ten smutek až ochromoval.

Přestože mi to lámalo srdce.

Teplo v mém bytě působilo v porovnání s chladem v tom Guillermově téměř dusivě. Svlékla jsem si kabát a přidala jsem ho na balancující hromadu zimního oblečení na věšáku u dveří. Háček zaprotestoval a shodil můj vlněný svrchník, který skončil jako neúhledná hromádka na podlaze. Nechám to být, řekla jsem si – tak jako vždycky, pokud šlo o narůstající nepořádek v mém bytě –, že se o to postarám později.

Abych k sobě byla spravedlivá, musím dodat, že ne všechno to harampádí patřilo mně. Dvoupokojový byt ležící ve velice záviděníhodné lokalitě jsem zdědila po dědečkovi. Trvalé bydliště jsem tu ale měla už od dětství. Byl to z jeho strany chytrý tah, kterým chtěl zajistit, že mě o mé právoplatné dědictví s regulovaným nájmem nedokáže připravit ani newyorská přebujelá realitní byrokracie. Byt ve třetím patře cihlového domu, který ve srovnání s dobře udržovanými budovami v sousedním West Village vypadal poněkud zanedbaně, jsme sdíleli sedmnáct let. Dědeček odešel už před více než třinácti lety, ale já jsem se dosud nedokázala přimět k vytřídění jeho věcí. A těch několik škvír, které se tu ještě daly najít, jsem postupně zaplnila. Přestože jsem smrti hleděla do tváře prakticky denně, zdálo se, že dědečkovu trvalou nepřítomnost v mém životě nedokážu přijmout.

Smutek vás totiž dokáže zmást. Závan povědomé vůně kolínské či pocit, že jste v davu zahlédli známou tvář – takové věci dokážou způsobit, že se všechny ty uzly, které jste si uvázali na duši, jen abyste se vyrovnali s bolestí z nečekané ztráty, začnou rozpadat.

S hřejivým šálkem vroucího čaje Earl Grey v prokřehlých prstech jsem se postavila před knihovnu, která přetékala dědečkovými učebnicemi biologie, plesnivými atlasy a mořeplaveckými romány. Zhruba uprostřed mezi nimi vyčnívaly tři polorozpadlé zápisníky. Ne že by byly tak výrazné. Důležitá byla slova na jejich hřbetě. Na prvním stálo: ČEHO LITUJI, na druhém: RADY a na třetím: ZPOVĚDI. Když nepočítám své domácí mazlíčky, tohle byly jediné věci, které bych zachraňovala, kdyby hořelo.

Už od prvního dne, kdy jsem začala pracovat jako úmrtní dula, jsem měla stejný rituál. Zapisovala jsem si poslední slova, která mí klienty řekli těsně předtím, než zemřeli. Během let jsem totiž zjistila, že umírající cítí potřebu něco říct, něco zásadního. Jako by si uvědomili, že mají poslední šanci zanechat na tomto světě nějaké stopy. Tato slova obvykle spadala do jedné ze tří kategorií: věci, které by si přáli udělat jinak, věci, které se v životě naučili, a tajemství, která si nosili a jež byli konečně připraveni odhalit. Zapisování těchto výpovědí jsem považovala za svou posvátnou povinnost, obzvlášť v situacích, kdy jsem byla jedinou další osobou v místnosti. Zaznamenávala jsem je však i v přítomnosti blízkých, protože ti byli často natolik pohlceni žalem, že je ani nenapadlo takové věci zapsat. Já jsem své emoce vždycky pečlivě držela na uzdě.

Odložila jsem čaj a natáhla jsem se pro knihu s názvem ZPOVĚĎ. Do té už jsem pěkně dlouho nic nezapsala. V poslední době se zdálo, že všichni umírající odcházejí ze života plni lítosti.

Usadila jsem se na pohovku a nalistovala jsem v kůži vázaném zápisníku novou stránku. Drobným písmem jsem zaznamenala Guillermovo jméno, adresu, dnešní datum a jeho zpověď. Abych řekla pravdu, už jsem to nečekala. Nechávala jsem ho odejít a myslela jsem, že už je v bezvědomí. On ale otevřel oči a položil mi ruku na paži. Nijak dramaticky, jen zlehka, jako by byl na cestě ke dveřím, ale zapomněl mi něco říct.

„Když mi bylo jedenáct, omylem jsem zabil křečka své sestry,“ zašeptal. „Otevřel jsem dvířka jeho klece, protože jsem ji chtěl pozlobit, ale on se ztratil. O tři dny později jsme ho našli mezi polštáři na gauči.“

Jakmile to vyslovil, jeho tělo se dokonale uvolnilo, jako by splýval v bazéně.

Byl pryč.

Když se toho večera všichni moji mazlíčci uvelebili spolu se mnou na pohovce, musela jsem na toho křečka myslet. Můj boubelatý buldok George, kterého jsem před šesti lety našla pod schody, když prohrabával odpadky, mi teď položil uslintanou tlamu na koleno. Mourovatá dvojčata Lola a Lionel, která jsem jako koťátka zachránila z krabice, již kdosi odložil u dveří kostela, se mi střídavě otírala o kotníky a vytvářela tak ležaté osmičky. Hebkost jejich srsti mě hladila po duši.

Snažila jsem se nepřemýšlet o tom, jestli ten křeček trpěl. Jsou to dost slabá stvoření, a tak toho nejspíš moc nevydrží. Ubohý Guillermo musel s tím pocitem viny žít celých padesát let.

Pohlédla jsem na mobil položený na hraně opěradla vybledlé pohovky. Kromě komerčních telefonátů nabízejících pojistku na auto a zfalšování daňového přiznání mi obvykle volal jen ten, kdo mi chtěl nabídnout práci. Navazování vztahů totiž patřilo k dovednostem, které jsem si nikdy neosvojila. Když jste jedináček, jehož vychovává introvertní dědeček, naučíte se vystačit si sami. Ne že by se mi představa přátelství nějak protivila. Šlo spíš o to, že když se s nikým nesblížíte, nemůžete ho ani ztratit. A já už jsem přišla o spoustu lidí.

Stejně jsem občas přemýšlela nad tím, jak jsem dospěla až sem. Bylo mi šestatřicet a můj život spočíval v tom, že jsem čekala, až někdo zemře.

Užívala jsem si vůni bergamotu stoupající z šálku a zavřela jsem oči. Poprvé po dlouhých týdnech jsem se mohla uvolnit. Dlouhodobé zadržování emocí bylo velmi vyčerpávající, ale díky tomu jsem vynikala v tom, co dělám. Mou povinností je zůstávat před klienty klidná a vyrovnaná, a to i v situacích, kdy jsou vyděšení, panikaří a nevědí, jak říct sbohem.

Jak mé pocity pomalu roztávaly, opřela jsem se do polštářů pohovky. Nechala jsem tíži smutku, aby se mi usadila v hrudi, a touze, aby mi sevřela srdce.

Proto vím, že je tohle město plné osamělých lidí.

Jsem totiž jedním z nich.

3

Jakmile mi skončila nějaká práce, trávila jsem následující den doháněním nudných domácích povinností, které jsem v době strávené s klientem zanedbávala. Úklid a placení účtů se ve srovnání s umíráním zdají nicotné. Do sklepa jsem dotáhla koš, který po uplynulých třech týdnech přetékal špinavým prádlem. Regulované nájemné nebylo jedinou výhodou, která dělala z mého bytu tak vzácný poklad. Součástí balíčku výhod byla i skutečnost, že náš dům měl svoji prádelnu. Dědeček mě tím ušetřil zdlouhavých cest do veřejné prádelny a můj život tak navzdory své nepřítomnosti činil snadnějším.

Když jsem šla zpátky nahoru, zastavila jsem se u poštovní schránky, abych vypustila povodeň obálek a katalogů, které na mě během mých sporadických návštěv vždycky čekaly. Jen zřídka mi přišlo něco, co stálo za přečtení.

Odkudsi z poloviny schodiště se ozval chraplavý hlas. „Zase na dovolené, děvče?“

Šouravá chůze, která otázku doprovázela, byla stejně známá jako ten hlas. Když mi bylo šest a nastěhovala jsem se k dědovi, Leo Drake byl čiperný sedmapadesátník. Následující desetiletí na něm nezanechala téměř žádnou stopu. Jen ve vlasech teď bylo vidět víc soli než pepře a jeho švihácká chůze se viditelně zpomalila.

A stále to byl můj jediný přítel.

„I tak by se to dalo říct,“ odpověděla jsem a čekala, až zdolá posledních pár schodů. „Ale před prádelnou bych dala přednost nějaké pláži.“

Leo byl vysoký, štíhlý muž s výraznými lícními kostmi, které jako by mu přidávaly na eleganci. Fascinovalo mě, že módní vkus většiny starých lidí zamrzl kdesi ve středním období jejich života, tedy v době, kdy jim bylo nějakých třicet, nebo čtyřicet. Často za tím byla spořivost, protože proč byste si měli kupovat nové šaty, když jich máte dostatek. Zdálo se však, že většinou byl tím hlavním důvodem sentimentální vztah k období, které považovali za svůj zlatý věk. Tehdy měli většinu života ještě před sebou, nikoli za sebou.

Leův styl zůstával pevně ukotvený v éře šatů 60. let ušitých na míru: škrobené široké límce, vroubkované klopy, lněný kapesníček v náprsní kapse, a když si o to příležitost říkala, tak i oblíbený klobouk. Nikdy v životě jsem ho neviděla neupraveného, ani když se vypravil jen do místního obchodu pro mléko. Nejspíš tomu tak bylo už od dob, kdy pracoval na Madison Avenue. Přestože mu nejdřív přidělili místo v třídírně dopisů, jeho vychytralému pohledu neunikl žádný z módních výstřelků, v nichž si libovali reklamní manažeři, pro které byl coby muž tmavé pleti zcela neviditelný. A když se ve světě financí konečně prosadil, přijal jejich styl, vylepšil ho a dal mu vlastní charakter.

Dnes už Leo kontroloval jen vlastní poštu, a přesto nosil pečlivě vyžehlenou propínací košili a plátěné kalhoty s puky. Proti mým teplákům a vytahanému pletenému svetru to byl obrovský rozdíl. Jestli byla má teorie o oblékání správná, moje budoucnost nevypadala nijak růžově.

Leo se potutelně usmál a strčil klíč do zámku schránky. „A kdy si dáme odvetu?“

Jakmile jsem se nastěhovala k dědovi, naučil mě hrát madžong. Trvalo mi čtyři roky, než jsem ho konečně dokázala porazit. Odmítal mě totiž nechat vyhrát, protože tvrdil, že by mi tím nijak neprospěl. Časem jsem si zapamatovala všechny madžongové figury a bedlivě jsem pozorovala dědečkovy tahy, abych věděla, jaké kameny odložil. Měl jeden jediný zlozvyk: pokaždé, když se začal obávat, že by mohl prohrát, pravým ukazováčkem se zlehka poškrábal na krku. Když jsem odjela na univerzitu, jeho pravidelným soupeřem se stal Leo, a já tuto tradici převzala po dědečkově smrti, když jsem se nastěhovala zpátky. Toto vášnivé soupeření jsme si užívali už dobrých deset let.

„Co třeba v sobotu?“

Procházela jsem tu hromadu dopisů a ukázalo se, že jen jeden z nich stojí za přečtení. Byl to šek od rodiny jednoho mého klienta trpícího leukémii, pro kterého jsem pracovala před několika měsíci. I on podobně jako Guillermo odešel z tohoto světa s neutuchající hořkostí, která se mi dostávala pod kůži. Když jsem začala pracovat jako úmrtní dula, naivně jsem se pokoušela přimět lidi, aby se soustředili na to, co je v jejich životě pozitivní a za co můžou být vděční. Jenže když v sobě celé roky živíte hněv vůči celému světu, smrt vám připadá jako poslední krutá rána pod pás. Časem jsem pochopila, že jim nemůžu pomoct vyrovnat se se skutečností, pokud to sami nechtějí. Má práce spočívala v tom, že jsem s nimi seděla, naslouchala a byla jim svědkem. V posledních vteřinách před smrtí sice nebyli šťastní, ale aspoň nebyli sami.

„Platí,“ přikývl Leo a dotkl se krempy pomyslného klobouku. „Pokud tedy nedostaneš nějakou lepší nabídku.“

Přestože věděl, že nevedu žádný společenský život, nemohl si pomoct a občas trousil poznámky, které naznačovaly opak. Bylo mi jasné, že to myslí dobře, ale o to víc neschopná jsem si připadala. Nečekala jsem, že ve třiceti budu mít jen jednoho kamaráda. Tak to s osamělostí bývá – nikdo si ji nevybírá.

„Děkuju,“ usmála jsem se. „Ale takové nebezpečí nejspíš nehrozí.“

„Ale člověk nikdy neví, že?“ Leo kývl směrem k druhému poschodí. „Což mi připomíná… Slyšela jsi o tom, že budeme mít nového souseda? Přistěhuje se příští týden. Doufám, že bude trochu hovornější než ti poslední.“

Sakra. Doufala jsem, že byt ve druhém patře – donedávna domov uzavřeného finského páru – zůstane prázdný o něco déle. Na rozdíl od Lea jsem byla vděčná, že se naše vztahy s Finy omezovaly na zdvořilá přikývnutí a letmé pozdravy.

Leo měl talent odhalit drby ještě předtím, než se rozšířily. Cestou do horních pater mě seznámil s dalšími novinkami, které se dozvěděl od chvíle, kdy jsme spolu mluvili naposledy. Drama s bytem ve vedlejším vchodě, který pronajímali přes Airbnb, ošklivý rozvod o kus dál v ulici a to, že předražená restaurace musela z hygienických důvodů zavřít, když z jedné z toalet, na níž právě seděl zákazník, vyskočila krysa. Coby odborník na nezávazné klábosení trávil Leo většinu času procházkami po okolí a povídal si s každým, kdo byl ochotný s ním zapříst hovor. Nikdy jsem nechápala, jak je možné, že právě my dva spolu tak dobře vycházíme. Nejspíš se u nás naplnilo okřídlené rčení, že protiklady se přitahují.

Jak jsme stoupali po rozvrzaném schodišti, ukázalo se, že dveře do bytu ve druhém patře jsou pootevřené. Škvírou jsem zahlédla plechovky s barvou vyskládané na podlaze a váleček položený na misce opodál byl připravený k okamžitému použití. Leo mi zatím sděloval klepy a ničeho z toho si nevšímal. Mně se v žaludku usadil nepříjemný pocit.

V New Yorku byli sousedé nevyhnutelnou součástí života a já už jich zažila spousty. Ale když se do našeho domu přistěhoval někdo cizí, stejně jsem to pokaždé vnímala jako narušování soukromí. Mého osobního prostoru. Mých zvyklostí. Mé samoty. Znamenalo to rozluštit charakter další osoby, nastolit nové setkávací rituály a přizpůsobit se dalším podivnůstkám. Nový soused znamenal nepředvídatelné situace.

A já překvapení nesnáším.

4

Den, kdy jsem se dozvěděla, že rodiče zemřeli, byl také dnem, kdy jsem zjistila, že prasata se válejí v blátě, aby se chránila před sluncem.

Bylo to v první třídě, v úterý a právě nastal čas oběda. Seděla jsem opřená o osamělý dub na školním dvoře. Pohodlně jsem se vklínila mezi dva vyboulené kořeny, které se napínaly po zemi jako artritické prsty. Když to počasí dovolilo, trávila jsem tam většinu přestávek, a zatímco si moji spolužáci nedaleko hlučně hráli, já jsem si četla. Toho dne jsem byla ponořená do knihy o zvířatech. Téměř jsem dočetla kapitolu o pandách, když jsem si všimla, že se ke mně přes hřiště blíží paní ředitelka Lucasová. Její objemný účes se pohupoval přesně v rytmu cílevědomé chůze a ona si důležitě přidržovala sako. Vzadu na krku mě začalo šimrat, jako by mi tam lezl nějaký hmyz, ale když jsem si po zátylku přejela rukou, nic jsem nenašla.

V patách za paní ředitelkou se ve véčkové formaci blížily také moje třídní učitelka a školní poradkyně.

„Clover, drahoušku,“ oslovila mě zpěvavě paní Lucasová a její tón zněl, jako když másla ukrajuje, což mi připadalo podezřelé. Tak totiž mluvívají dospělí, kteří potřebují, abyste s nimi spolupracovali. Upjatě se sklonila a ruce si v jakési obrácené modlitební pozici zapřela mezi koleny. „Šla bys prosím s námi do mé kanceláře?“

Dívala jsem se střídavě na obě ženy stojící vedle paní Lucasové a všimla jsem si, že se usmívají poněkud ponuře. Přemýšlela jsem, jestli jsem toho dne neudělala něco, za co bych si vysloužila trest. Že bych omylem porušila pravidla? Ze všech sil jsem se snažila být hodná. Nebo že bych zapomněla vrátit knížku do knihovny? Připadalo mi, že jsou v přesile, a tak jsem zůstala vklíněná mezi kořeny stromu a byla vděčná za jejich starostlivé objetí.

„Radši bych zůstala tady,“ řekla jsem a ta drobná rebelie mi připadala velmi vzrušující. „Pauza na oběd ještě neskončila.“

Paní Lucasová se zamračila. „Ach, ano. Chápu, že si chceš užít čerstvého vzduchu, než bude chladno, ale je tu něco, co s tebou musím… musíme probrat. Myslím, že by to bylo lepší uvnitř.“

Zvažovala jsem své možnosti. Paní Lucasová ani její dvě osobní strážkyně v modrých halenách nevypadaly, že by byly ochotné nechat mě na pokoji. Váhavě jsem vstala, očistila si z bundy větvičky a poslušně jsem vykročila ke škole.

„Jsi hodné děvče, Clover,“ řekla paní Lucasová.

V ředitelně jsem se musela vydrápat do dřevěného otočného křesla. Seděla jsem, houpala nohama vysoko nad linoleem a cítila, jak se mi letité pružiny pod koženým potahem nepříjemně zařezávají do hubených nohou.

Zarmoucená trojice se usadila naproti mně a vyměňovala si bolestné pohledy. Zdálo se, že jako by beze slov tahaly sirky o to, kdo se ujme nepříjemného úkolu. Tu nejkratší si zřejmě vytáhla školní poradkyně. Zhluboka se nadechla, jako by se chystala promluvit, ale zůstala zticha a ještě přehodnocovala slova.

„Clover,“ prohlásila nakonec, „vím, že tvoji rodiče odjeli na dovolenou.“

„Do Číny,“ dodala jsem ochotně. „Odtamtud pocházejí pandy.“ Přitom jsem k sobě přitiskla knihu jako vzácný poklad.

„Ano, myslím, že to tak je. Jsi velmi chytrá.“

„Pandy se živí bambusem. Váží víc než sto kilogramů a umí výborně plavat.“ Chtěla jsem využít toho, že mi věnují pozornost, a ještě zdůraznit svou bystrost. „Máma a táta se vrátí za dva dny. Počítala jsem to.“ Doufala jsem, že mi přivezou nějaký dárek. Jako minule, když přijeli z Paříže.

Školní poradkyně si odkašlala a nervózně si pohrávala s broží připnutou na blůze. „Ach ano. O to právě jde. Vím, že se rodiče měli ve čtvrtek vrátit, ale došlo… k nehodě.“

Zamračila jsem se a objala knihu ještě pevněji. „K nehodě?“

Moje paní učitelka se naklonila a poplácala mi koleno. Spleť laciných náramků na jejím zápěstí se přitom rozcinkala. Líbilo se mi, jak jsou barevné. „Teď bydlíš u kamarádky tvé matky, je to tak, Clover?“

Opatrně jsem přikývla a přitom mě začínaly pálit uši. V místě, kde se spodní strana mých stehen dotýkala kožených potahů, mi vyrazil pot. Nepříjemné pocity ještě zvyšovaly rozjívené výkřiky spolužáků, které sem doléhaly otevřeným oknem.

Nervózní úsměv učitelky byl velmi zneklidňující. „Dnes večer přespíš u dědečka. Přijede z New Yorku a odpoledne tě tu vyzvedne. Není to prima?“

Neměla jsem tušení, jestli to bude, nebo nebude prima. S dědou z matčiny strany jsem během svého krátkého života strávila jen hrstku odpolední, a můj vztah k němu byl tedy spíš neutrální. Zdál se milý, přestože toho nikdy moc nenamluvil, a s mojí mámou se k sobě vzájemně chovali jako dva cizinci. Nikdy mi ale nezapomněl poslat dárek k narozeninám. Letos to byla kniha o zvířatech, která mi právě ležela na klíně. Třeba mi přiveze něco nového.

„Proč nemůžu zůstat u paní McLennanové?“

Stará panna, která žila ve vedlejším bloku, nebyla nijak příjemnou hostitelkou, a ať už se k jídlu podávalo cokoli, v domě byl neustále cítit rostbíf. Slečna McLennanová se starala o to, abych dostatečně jedla a chodila do školy, ale jinak mě nechávala být. Zatímco seděla na igelitem potažené pohovce a háčkovala, já jsem si většinou četla ve svém pokoji. Vzhledem k tomu, že mě u ní rodiče nechávali často i celé týdny, naučily jsme se spolu vycházet. Jsem si ale poměrně jistá, že to dělala především pro balík peněz, který jí táta vždycky před odchodem vtiskl do dlaně.

Učitelky si vyměnily ponuré pohledy. Ke komunikaci zřejmě používaly nějaký kódovaný jazyk, který sestával z pohybů obočí a stále delších povzdechů paní Lucasové.

„Clover, je mi to moc líto, ale tvoji rodiče zemřeli.“ Ostatní ženy se prudce nadechly, protože je nejspíš šokoval přímočarý způsob informování o tak citlivé záležitosti.

Šokovalo to i mě. Seděla jsem s vykulenýma očima. Ženy kolem mě nervózně přešlapovaly, jako by se snažily předvídat pohyby divokého zvířete.

Nakonec jsem zašeptala: „Jsou… mrtví? Jako pan Hyland?“

Vzpomněla jsem si přitom na jednu epizodu Sezame, otevři se, kterou nám pouštěli ve škole, poté co náš učitel tak dramatickým způsobem zemřel. Pták Buk se v ní musel vyrovnat se smrtí pana Hoopera.

„Obávám se, že ano, Clover,“ pípla paní Lucasová, jako by se mi to nenadálé odhalení snažila vynahradit. „Je mi to moc líto.“

Celé odpoledne jsem pak strávila vedle dědy ve vlaku Severní linky jedoucím z Connecticutu směrem na Manhattan. Cestou jsem si uvědomila, že jsem se ani nerozloučila se spolužáky. Ale vzhledem k tomu, že se mnou sotva kdy promluvili, na tom asi nezáleželo. Před smrtí pana učitele ze školky si mě nikdo moc nevšímal, ale moje zvláštní reakce na takovou situaci – především skutečnost, že jsem nepanikařila – způsobila, že jsem se jim odcizila. Když potom jeden kluk začal šířit pomluvy o tom, že se kamarádím s mrtvými, byla jsem oficiálně zařazena mezi podivíny. Nejspíš si ani nevšimli, že jsem odjela.

Děda dorazil do školy přesně ve chvíli, kdy zvonek ohlásil konec přestávky na oběd, a nesl malý modrý kufřík, který jsem si vzala ke slečně McLennanové. Po krátkém tlumeném rozhovoru s učiteli, z něhož se mi nepodařilo nic zaslechnout, mě děda s vážným výrazem odvedl k taxíku čekajícímu před školní brankou.

Cestou na nádraží mi o nehodě rodičů poskytl pár podrobností. Zahrnovala prý starou loď, tropickou bouři a jakousi řeku Jang-c’-ťiang. Jen jsem přikyvovala a v duchu jsem dumala nad tím, jestli rodiče v té řece náhodou neviděli plavat pandy. Když jsem pak ale sledovala, jak za špinavým oknem proplouvá předměstí, začala na mě doléhat realita.

Věděla jsem, že když zemřete, tak se už nikdy, ale opravdu nikdy nevrátíte. Od té chvíle existujete jen ve vzpomínkách ostatních lidí. Vzpomněla jsem si, jak mě máma toho rána, kdy odjížděli do Číny, netrpělivě popoháněla ze dveří. Předala mě paní McLennanové, nesoustředěně mi poslala vzdušný polibek a řekla, abych byla hodná. Přitom se ale dívala na svůj odraz v okénku auta a upravovala se. Táta mi z předního sedadla možná zamával, ale nebyla jsem si jistá. Toho rána byli jako obvykle zaneprázdněni úplně jinými věcmi.

Věděla jsem i to, že když někdo zemře, je důležité plakat. Po infarktu pana Hylanda jsem na chodbě viděla naříkat knihovnici. Ve vlaku jsem zahlédla, jak si děda několikrát přejel palcem pod očima a pak si ruku otřel do rukávu. A tak jsem čekala, kdy už mi z očí skane první slza. Dokonce jsem si několikrát ohmatala oční víčka, abych se ujistila. Jenže žádný pláč nepřicházel.

O dvě hodiny později jsme vystoupili na nádraží Grand Central. Tma už roztáhla svá křídla, do tváří se mi opíral ostrý vítr a ohlušoval mě dopravní chaos. Poprvé jsem navštívila velkoměsto. A nebyla jsem si jistá, jestli se mi líbí.

Uprostřed neznáma jsem potřebovala najít nějaký stálý bod, a tak jsem pevně sevřela cíp dědova kabátu. On současně zvedl ruku a hvízdl. Muselo to být nějaké kouzlo, protože se vzápětí přímo před námi zhmotnilo žluté taxi. Dědečka jsem sice téměř neznala, ale z nějakého důvodu jsem cítila, že jsem s ním v bezpečí. Kromě modrého kufříku byl jedinou povědomou věcí, které jsem se mohla držet.

Obrazy míhající se za oknem auta byly na míle vzdálené tuctovým předměstím, která jsem zahlédla během jízdy vlakem. Vysoké budovy, pulzující světla, davy lidí proplétající se ulicemi. Nechápala jsem, jak to všechno děda může míjet bez povšimnutí. On ale jen prázdně zíral na sedadlo před sebou a šeptal si něco o tom, že je třeba dokoupit mléko.

Když jsme zastavili před úzkým cihlovým domem, podal řidiči pečlivě složený paklík bankovek.

„Poděkuj, Clover,“ nařídil mi, když otvíral dveře vozu.

„Děkuji, pane řidiči.“

Po česneku páchnoucí bručoun na předním sedadle cosi zamumlal.

Zatímco jsme stoupali do třetího patra, nahlas jsem počítala každý schod. Právě jsem ohlásila číslo čtrnáct, když se objevil muž v klobouku, který žoviální chůzí sestupoval k nám.

„Ahoj, Patriku,“ pozdravil dědečka. Potom si všiml, že mu vykukuju za zády.

Děda postavil kufřík, aby si s ním mohl potřást rukou.

„Leo,“ oslovil ho. „Tohle je moje vnučka Clover.“

Leo věnoval dědečkovi soucitný pohled a potom se sehnul, aby podal ruku i mně. Jeho široký úsměv zvýrazňoval jeden zlatý zub.

„Těší mě, děvče,“ řekl a světlo dopadající seshora se mu v očích rozzářilo jako paprsky procházející neotevřenou láhví coly. „Vítej v našem domě.“

Stiskla jsem mu ruku tak pevně, jak jsem dokázala, a obdivovala přitom hřejivé teplo jeho kůže. „Ráda vás poznávám, pane.“

Leo ustoupil a jako divadelní uvaděč ukázal rozmáchlým gestem k horní části schodiště. „Nechám vás jít,“ prohlásil a dotkl se krempy klobouku. „Ale těším se, že vás oba brzy zase uvidím.“

Ve třetím patře jsem sledovala, jak se děda probírá spoustou klíčů, které nosil zavěšené na kroužku u pasu, a zámky se pak s cvaknutím otevřely. Pověsil naše kabáty na věšák u dveří a já se zatím užasle rozhlížela v obývacím pokoji. Zdi od podlahy ke stropu lemovaly police přetékající nejrůznějšími věcmi. Byly tam vzácné kameny, zvířecí lebky a nějaká stvoření ve sklenicích. Jako by dědeček bydlel v muzeu, které jsme minulý měsíc navštívili během školního výletu.

A teď jsem v něm bydlela i já.

Po večeři, která sestávala z pečených fazolí a toustu a během níž jsme si vyměnili jen pár slov, mě děda odvedl do malého zadního pokoje. Jednomu rohu vévodil mohutný psací stůl, na němž se jako vysoké komíny tyčily stohy papírů a knih. Ve druhém rohu stála postel a noční stolek se zelenou úřednickou lampičkou. Zdobila ho ještě váza s jedinou pivoňkou.

„Tohle bude tvůj pokoj,“ oznámil mi a pak ukázal na všechny ty knihy. „O to se postaráme zítra.“

Vytáhl od stolu židli z ohýbaného dřeva a postavil na ni kufřík. Jeho nebesky modrý odstín kontrastoval s tlumenými odstíny mahagonu, kůže a tvídu, které v místnosti převládaly.

„Byl to… náročný den. Kdybys mě potřebovala, budu v obýváku.“ Toporně mě poplácal po hlavě a potom rychle vrátil ruce do kapes. „Dobrou noc, Clover.“

„Dobrou noc, dědečku.“

Stála jsem uprostřed pokoje a vstřebávala nové skutečnosti. Budu si teď, když žiju ve velkoměstě, muset každý večer čistit zuby? Paní McLennanová byla, pokud šlo o zubní hygienu, pěkný pedant. Teď by se spousta věcí mohla změnit. Kdo mě bude vozit do školy? Dovolí mi v nové škole, abych si půjčovala knihy z jejich knihovny? Budou mít na nádvoří dub?

Rozhodla jsem se udělat takový malý test a zuby jsem si toho večera nevyčistila. Vklouzla jsem pod deku a vdechovala neznámou vůni pracího prášku okořeněnou kuličkami proti molům. Deka byla tak pečlivě zastrčená pod matraci, že jsem se téměř nemohla otočit na bok. Představovala jsem si, že je to podobné, jako by mě někdo pevně objímal, ale vzhledem k tomu, že takových objetí jsem zatím moc nezažila, nebyla jsem si úplně jistá.

Napřáhla jsem ruku k nočnímu stolku a opatrně jsem tahala za vybledlou dečku, abych si přisunula zvířecí encyklopedii, aniž bych přitom převrhla vázu. Pak jsem se opřela o hrbolatý polštář, knihu jsem si položila na hruď a listovala až k písmenku P.

Byla jsem spokojená, že o pandách už vím všechno, a tak jsem se začala učit o prasatech.

5

Až na náhodné setkání s Leem u schránek, k němuž došlo v den Guillermovy smrti, se mi v následujících pěti dnech podařilo nepotkat živou duši. Dlouhodobá samota je ale ošidná věc. Zprvu mě uklidňovala a pomáhala mi vymanit se ze zmatků a očekávání lidské společnosti. Pak ale vždycky přišel okamžik, kdy se vítané osvěžení najednou změnilo v otupující osamělost.

Šestý den mého života v ústraní pomalu plynul. Seděla jsem na pohovce a nedokázala si ani vzpomenout, kdy jsem si naposledy myla vlasy. Cítila jsem, že nastává zlom. Bylo to jako dobře známé lechtání v krku, které předznamenává nástup angíny. Průvodní symptomy se jako vždy začaly nejprve projevovat sledováním televize. Ztratit se v romantickém filmu nebo televizním seriálu, na tom samozřejmě není nic špatného. Od toho je přece máme. Ale i já jsem věděla, že existuje tenká hranice mezi sledováním filmů pro zábavu a tím, jehož účelem je nahradit skutečné emoce. Jasným znamením, že jsem se ocitla na hraně, bývalo opětovné přehrávání stejných milostných scén, jako bych se z příběhu snažila vymáčknout víc, než nabízel. Jako by se při sté repríze mohla nějakým kouzlem zjevit nová scéna. Dnes jsem už asi dvacetkrát zhlédla všechny nejromantičtější části Magické posedlosti. Ale místo příjemné záplavy oxytocinu, kterou mi filmy obvykle poskytovaly, jsem cítila toužebnou tíhu na hrudi, jako by emoce Sandry Bullockové byly mé vlastní.

Když vyrůstáte coby jedináček, naučíte se trávit ve světě fantazie tolik času jako v tom skutečném. Nikdo vás nemůže zklamat ani opustit, protože ten příběh vytváříte vy. Pokud tedy opakované reprízy milostných filmů už nedokázaly utišit bolest, pokračovala jsem v dotváření příběhu ve svých myšlenkách. Představovala jsem si, jak se život hlavních postav odvíjel dlouho po závěrečném polibku a titulcích.

Bylo to jasné znamení, že bych měla vypadnout z domu a obnovit spojení se skutečným světem.

Váhavě jsem se soukala do kabátu, když se v okně bytu naproti zalesklo světlo. Soumrak dosud laškoval s denním světlem a odraz zapadajícího slunce v okenní tabuli mi částečně znemožňoval zahlédnout, co se děje uvnitř. Přesto jsem ale rozpoznala dvě postavy, které ze sebe shodily kabáty a přitulily se k sobě na pohovce. Za ty čtyři roky, co Julia a Reuben žili naproti mně, ani jednou nezatáhli rolety. Nebyla jsem si jistá, jestli vůbec nějaké mají. Nejednalo se ani tak o projev exhibicionismu, jako spíš o znamení, že jsou ve své soukromé bublině natolik spokojení, že je ani nenapadlo, že by je někdo mohl zpovzdálí sledovat. Dívala jsem se na jejich blažené objetí a přemýšlela, jaké to asi je být někým natolik pohlcená, že okolní svět přestane existovat. Úhel slunečních paprsků se pak změnil a vrhl mi do očí téměř oslepující odraz. Odřízl mě tak od výhledu na další dění v jejich obývacím pokoji. S povzdechem jsem zatáhla rolety a donutila se vyjít ze dveří.

Nikdy jsem nesouhlasila s hanlivým označením New Yorku, které město přirovnávalo k tavicímu kotlíku, kde se střetávají všemožné kultury. Můj New York se podobal spíš zeleninové polévce, v níž lidé kolem sebe tak nějak proplouvali, aniž by spolu vzájemně reagovali. V týdnu jsem si moc ráda zašla do jednoho nezávislého kina na Páté Avenue, společně s dalšími osamělými diváky. Byla to událost, která se nejvíc blížila setkání přátel. V sále jsme seděli rozmístěni v nepravidelných vzdálenostech jako kuličky na počítadle. Mohli jsme tak být sami a zároveň spolu. A jakmile film skončil a světla se rozsvítila, všichni se odploužili zpět ke svým osamělým životům.

Toho večera mi ale bylo jasné, že sledovat nějaký film, třebaže jen s náznakem romantické linky a ve společnosti dalších lidí, by jen přililo olej do ohně mého kompulzivního chování. Abych se zbavila samoty, nasedla jsem tedy na linku F jedoucí do centra a zamířila na jediné společenské setkání, kam občas docházím. Na úmrtní kavárnu.

Úmrtní kavárnu jsem poprvé navštívila, když mi bylo čerstvých dvacet a s batůžkem na zádech jsem cestovala po Švýcarsku. Na sloupu pouličního osvětlení jsem zahlédla potrhaný leták, který zval kolemjdoucí do „café mortel“. Kdo by se nenechal zlákat? Tato neformální setkání se obvykle konala v nějaké restauraci a vymyslel je švýcarský sociolog Bernard Crettaz, aby lidem umožnil naučit se o smrti mluvit jako o něčem normálním. Scházeli se tam naprostí cizinci a nad vínem a jídlem rozebírali spletitosti smrtelnosti, aby se pak rozešli každý svou cestou. Geniální. Chlápek z Británie jménem Jon Underwood původní myšlenku rozvinul v neformální celosvětovou síť, kterou nazval „úmrtní kavárny“. V posledních letech se rozrůstaly i tady v New Yorku. Některou z nich jsem obvykle jednou za pár týdnů navštívila. Vyhovovalo mi, že se sice jednalo o lidský kontakt, ale bez emocionálních nároků.

A navíc, na téma smrti jsem byla odbornice.

Přecpaná linka F byla pralesem propletených paží svírajících držadla a obličejů, které se vyhýbaly batohům a očnímu kontaktu. Většina lidí nesnáší, když se musí vzdát osobního prostoru, i ten pocit, že se na vás tiskne cizí tělo. Já jsem si to všechno potají užívala. Kromě dnů strávených péčí o klienty, kdy jsem je držela za ruku, otírala jim čelo nebo je hladila po zádech, jsem fyzický kontakt příliš často nezažila. Vždycky to tak bylo. Dokonce jsem nikdy neměla příležitost zjistit, jestli jsem lechtivá. Děda mě občas poplácal po hlavě nebo po rameni, ale jinak mi lásku vyjadřoval spíš praktičtějšími způsoby, například mě učil dovednostem, které se mi budou v životě hodit. V důsledku toho jsem byla vděčná za jakoukoli příležitost, kdy se mě dotýkalo něčí tělo, i když to bylo jen letmo.

Vlak se skřípěním zastavil na čtyřiatřicáté ulici a houf cestujících se na okamžik rozdělil. Rukou jsem přejela po držadle nad hlavou o kousek dál a na místo vedle mě se vmáčkl štíhlý muž v tmavomodrém obleku a šedém tvídovém kabátě. Držel výtisk novin The New York Times. Dveře se zavřely a moře cestujících se opět spojilo, jako když kolem náruče chrastí někdo utáhne lano. Setrvačnost přitiskla tělo toho muže přímo na mě a já se ocitla tváří jen pár centimetrů od pečlivě uvázaného uzlu na jeho hedvábné pruhované kravatě. Ucítila jsem teplo sálající z jeho hrudi, zavřela jsem oči a vdechla okouzlující směs santalového dřeva, drahého mýdla a možná i lehkého náznaku whisky. Představila jsem si, že mě jednou rukou obejme kolem pasu, druhou mi pročísne vlasy a mou tvář si přitiskne na klopu. Při tom pomyšlení se mi rozbušilo srdce.

„ZASTÁVKA. NA. ČTYŘICÁTÉ. DRUHÉ. ULICI. BRYANT. PARK,“ zaburácel náhle robotický hlas z reproduktoru. Vytrhl mě z představ a já se jen neochotně vydala k otvírajícím se dveřím. Muž v tmavomodrém saku ani nevzhlédl od novin. Ale když jsem stoupala po žvýkačkami polepených schodech, připadalo mi, že se z mého kabátu stále line slabá vůně santalového dřeva.

6

Úmrtní kavárna se toho večera konala v útrobách newyorkské veřejné knihovny. Obvykle jsem se snažila nenavštěvovat stejná místa příliš často. Přestože každá akce přiváděla nové příchozí, nevyhnutelně se objevovali i štamgasti, kteří by nad každou známou tváří zajásali. V poslední době se po městě naštěstí pořádal dostatek úmrtních kaváren, takže nebylo těžké zůstat v anonymitě.

Když jsem dorazila, místnost byla ještě prázdná, jen uprostřed čekaly na příchozí černé plastové židle rozestavěné do kroužku. Nesnášela jsem být někde první, protože to jste pak museli pozdravit každého, kdo vešel, a přetrpět zdvořilostní rozhovory, které ukončil až začátek programu. Postávala jsem radši u nedaleké knihovny a předstírala zájem o pečlivě vyrovnané svazky o leteckém inženýrství.

Na židli v kroužku jsem se posadila až ve chvíli, kdy byly všechny kromě jedné obsazené. Rozpoznat nováčky nebylo těžké. Těkali pohledem a mnuli si ruce jako každý, kdo se právě ocitl mimo svou komfortní zónu. Ručička na nástěnných hodinách minula další celou a místnost naplnil neklid. V tu chvíli už se ale dnešní moderátorka, bujará Italka, udeřila stohem papírů do kolene a zahájila setkání. Dosud jsem ji na žádné úmrtní kavárně neviděla. Ten římský nos bych nezapomněla.

„Všechny vás tu vítám,“ řekla nadšeně. „Jmenuji se Allegra.“ Odmlčela se, protože do místnosti nesměle nahlédl asi třicetiletý muž s mobilem u ucha.

„Zdravím, pane! Přišel jste na úmrtní kavárnu?“ Bylo běžné, že se k účasti nechal přemluvit přinejmenším jeden náhodný kolemjdoucí.

Zakryl mikrofon na telefonu dlaní a nervózně se zasmál. „Ano, myslím, že jo. Totiž přišel,“ řekl. „Omlouvám se. Mám trochu zpoždění.“ Kajícně na všechny kývl.

„Je štěstí, že jsme vám pohlídali místo,“ zavrkala Allegra. Tu uvolněnost jsem jí záviděla. Sebejistotu pramenící z vědomí, že jste milováni. „Pojďte dál! Právě začínáme.“

Muž si pospíšil k volné židli, ale uprostřed kruhu se zastavil, protože si uvědomil, že ještě stále má někoho na druhé straně telefonní linky. „Musím jít. Něco teď mám,“ zašeptal do mobilu. „Jen dej pozor, aby to zůstalo v tajnosti.“ Strčil si telefon do kapsy a prudce se posadil, aniž si předtím svlékl kabát, přestože v místnosti bez oken houstl vzduch. „Promiňte,“ oslovil znovu přítomné. „Pracovní záležitost.“ Jeho očividná nervozita okamžitě vyvolala novou vlnu poposedávání, jako by účastníky prošla elektrická vlna.

„Teď když jsme se všichni usadili, dovolte, abych vyjádřila svou radost, že se s vámi mohu setkat na dnešní úmrtní kavárně,“ začala Allegra. Dívala jsem se na její polodlouhé, medově zbarvené vlasy a musela jsem přemýšlet, jak asi dosáhla té křehké rovnováhy mezi upraveností a nedbalou elegancí svého účesu. „Chápu, že mnozí z vás jsou tu poprvé, a tak vám chci vysvětlit, co tu vlastně děláme.“ Opět se odmlčela a pak všechny přítomné přejela nevzrušeným pohledem. Výraz paniky v některých tvářích, včetně onoho opozdilce, který vypadal, že každou chvíli uteče, ji ani v nejmenším nevyváděl z rovnováhy. „Nabízíme tu prostor pro otevřenou diskuzi, která není svázaná žádným programem. Proto vás chceme povzbudit, abyste otevřeli jakékoli téma či otázku týkající se smrti, které vás napadnou. V tomto městě se organizuje řada úmrtních kaváren a někteří z vás je možná už navštívili. Tahle se od nich liší jen tím, že tu nemůžeme podávat jídlo ani nápoje, protože jsme v knihovně.“

Jedním z důvodů, proč tahle kavárna nepatřila mezi mé oblíbené, byla skutečnost, že jsem si po návratu domů musela uklohnit něco k jídlu, místo abych se nacpala předkrmy. Modlila jsem se, abych měla v mrazáku něco, co bude stačit jen ohřát.

Allegra tleskla. „Takže... Vezmeme to postupně a každý se představí.“

Účast byla jako obvykle velice různorodá.

Muž kousek přes dvacet oblečený v tyrkysovém roláku, kterého smrt odjakživa fascinovala, ale na tohle téma se s ním nikdy nikdo nechtěl bavit.

Starší žena s tlustými červenými brýlemi, které bylo diagnostikováno rané stadium Alzheimera, se vyrovnávala s nově zjištěnou skutečností, že bude pomalu sledovat, jak přichází o rozum.

Studentka teatrologie, jež byla vychována jako ateistka, a proto si nepřipadala dostatečně duchovní, aby se mohla vyrovnat s konečností smrti.

Holandský turista, který v knihovně natrefil na letáček úmrtní knihovny a usoudil, že to bude dobrý způsob, jak „zažít New York“ a zároveň si procvičit angličtinu. (Když jsem si vzpomněla na dovolenou ve Švýcarsku, pocítila jsem vůči němu jiskřičku sounáležitosti.)

Další na řadě byl opozdilec, který divoce podupával pravou nohou. Nebyla jsem si jistá, jestli ho moje levá noha napodobila ze sympatií, nebo z nervozity.

„Ehm, ahoj. Jsem Sebastian.“ Rozpačitě zamával a urovnal si zlaté obroučky brýlí. „Přišel jsem nejspíš proto, že u nás doma se o smrti nikdy nemluvilo, a pro mě je to tedy úplně neznámé téma. Vlastně se toho docela dost bojím. Myslel jsem, že když přijdu a dozvím se víc, třeba se mi to podaří překonat.“

Několik přítomných chápavě přikývlo. Sebastian se podíval na ženu sedící vedle něj. Doufal, že se pozornost co nejdřív přesune na někoho jiného.

Žena se představila a vysvětlila, že přišla, protože v jejím bytě nejspíš straší. Já jsem se mezitím snažila soustředit a vzpomenout si, co mám pro takové situace připravené. Předem naučená odpověď minimalizovala riziko verbálního přešlápnutí. V žádné úmrtní kavárně jsem dosud nepřiznala, jaké je mé zaměstnání. Vyvolalo by to zvědavost a vlnu dobře míněných, ale dotěrných otázek. Většina lidí o úmrtních dulách nikdy ani neslyšela, natož aby se s nějakou setkali. Zvolila jsem raději identitu, která jim bude bližší. Když se všechny pohledy nakonec obrátily ke mně, zhluboka jsem se nadechla a pracně vytvořila úsměv.

„Jmenuju se Clover,“ začala jsem a snažila se zastavit příval červeně, která se mi hrnula do tváří. „A nedávno mi umřela babička.“

Kroužkem zašuměly mumlané kondolence a já se po té drobné lži lehce ošila. Ale jako vždy posloužila jako dostatečné zdůvodnění mé přítomnosti, a pozornost všech se zaměřila na ženu sedící po mé levici.

Allegra zahájila debatu článkem o houbovém pohřebním rouchu, které vaše tělo postupně změní v kompost. Následovala vášnivá debata na téma pohřeb do země versus kremace a také úvahy nad výhodami pohřbívání do moře či darování těla k vědeckým účelům.