AŽ NA VĚKY

Malin Stehn

AŽ NA VĚKY

KALIBR

Přeložil Jaroslav Bojanovský

LYCKA TILL

Copyright © Malin Stehn 2023

Published by agreement with Ahlander Agency

Translation © Jaroslav Bojanovský, 2024

ISBN 978-80-242-9939-6

Obsah

- Prolog

- Svatba

- 1

- 2

- 3

- 4

- Před osmi lety

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- 11

- Svatba

- 12

- 13

- 14

- 15

- Před osmi lety

- 16

- 17

- 18

- 19

- 20

- 21

- 22

- Svatba

- 23

- 24

- 25

- 26

- Před osmi lety

- 27

- 28

- 29

- 30

- 31

- 32

- 33

- 34

- 35

- Svatba

- 36

- 37

- 38

- 39

- 40

- 41

- 42

- 43

- Před osmi lety

- 44

- 45

- 46

- 47

- 48

- 49

- 50

- Svatba

- 51

- 52

- 53

- 54

- 55

- 56

- 57

- Tři měsíce před svatbou

- 58

- 59

- 60

- Před osmi lety

- 61

- 62

- 63

- 64

- 65

- Svatba

- 66

- 67

- 68

- Před osmi lety

- 69

- 70

- 71

- Svatba

- 72

- 73

- 74

- 75

- 76

- 77

- 78

- 79

- 80

- 81

- 82

- 83

- 84

- 85

- 86

- 87

- 88

- 89

- 90

- 91

- 92

- 93

- 94

- 95

- 96

- 97

- 98

- 99

- 100

- Tři měsíce po svatbě

- 101

- Epilog

- Poznámka autorky

- Poděkování

Lukasovi a Elvíře

Prolog

Emily

Leží těsně pod svahem. Šosy fraku se mu shrnuly pod záda, pravou ruku má zkroucenou v nepřirozeném úhlu a jednu tvář má ztěžka položenou v orosené trávě. Vypadá, jako by spal.

„Emily Brandtová?“

Míří ke mně vysoký uniformovaný policista. Kužel světla z jeho svítilny přejíždí po parku, stromy a keře vždy na chvíli zeleně zazáří a vzápětí opět splynou s tmou.

„Nihlzénová,“ řeknu. „Emily Nihlzénová.“

„To vy jste ho našla?“

Policista kývne směrem ke svahu. Podívám se k nebi a uvidím tam měsíc v úplňku vznášející se nad průlivem jako bledá disko koule. Ten pohled je krásný jako obraz, nejradši bych v něm zůstala, ale prudké světlo baterky mě nutí vrátit se zpátky. Otázka se opakuje. Zavrtím hlavou a zavrávorám.

„Nepotřebujete si sednout?“

Muž mě chytne za zápěstí a podpatky se mi zaryjí do země. Nabírám vlečku na předloktí.

„Ne, to je v pořádku.“

„Takže vy jste ho nenašla?“

„Naši hosté…“ Zvednu obličej. „Jak… Co s nimi uděláme?“

Policista neodpovídá, odvádí mě pryč.

Jdeme pomalu po štěrkové cestě. Moje tělo je těžké a beztížné zároveň, klopýtám.

Venkovní svíčky zhasly. Na nádvoří nedbale parkuje sanitka a dvě policejní auta. Působí nepatřičně, neměly by tu být. Ze zámecké terasy se ozývají rozrušené hlasy. Ženy a muži ve svátečním oblečení se tísní u nízkého zábradlí a dívají se na temný park.

Jakmile dojdeme ke schodům na terasu, hluk ustane. Mám pocit, že se všichni otáčejí a upírají na mě pohled. Přes rozmazaný filtr svých slz vidím, jak moje bílé lodičky stoupají schod po schodu vzhůru, nechám se policistou vést ke skleněným dveřím.

Je tu tolik lidí, a přitom neuvěřitelné ticho.

To se ale změní ve chvíli, kdy vejdu do jídelny. Z parku pod námi se rozezní zvuk. Začíná jako tiché kňučení a přechází v kvílivý křik.

Srpnovou nocí se nese hluboké zoufalství.

Svatba

1

Annika

Ranní slunce probudilo mouchu, která mi teď tvrdošíjně bzučí kolem hlavy. Dost dlouho se ji snažím ignorovat, chtěla bych zůstat v polospánku. Pak se rozčílím. Proč musí ta zatracená moucha létat zrovna tady? Můj byt není velký, ale je v něm spousta místa pro nás obě. Když mi moucha potřetí přistane na nose, oženu se po ní rukou, jenže jediným výsledkem je, že se udeřím do obličeje.

Tak je to tady. Sobota, na kterou se už víc než sedm měsíců pokouším nemyslet. Sobota, která je v mém kalendáři označená velkým černým křížkem. Zvedám přehoz, který se v noci stal přikrývkou, šátrám rukou po pohovce a mezi dvěma matracemi najdu mobil. Prasklý displej ukazuje čas: tři čtvrtě na šest. Potřebovala bych spát ještě aspoň dvě hodiny. Ale když se mi mozek rozběhne, znovu už neusnu.

Hlava mi padá zpátky na polštář, telefon mi vyklouzne z ruky a přistane na koberci pod stolkem. Zavřu oči, nehnutě ležím a za čelní kostí cítím tupé tepání. Proč jsem včera pila? Jestli je v roce nějaký den, kdy potřebuji být svěží, je to právě dnešek. Na co jsem myslela?

Pravdou je, že jsem si to všechno velmi pečlivě promyslela. Byl pátek večer na konci dlouhého pracovního týdne. Nervy jsem měla napjaté k prasknutí. Věděla jsem, že bez alkoholu nebudu schopná usnout. Chtěla jsem si dát k pizze skleničku červeného, maximálně dvě. Třílitrový bag in box od vína na stole vedle mě mi říká, že jich bylo nejspíš o něco víc. Je mi špatně. Těžko říct, jestli za to může víno nebo dnešní datum.

Moucha se přesunula k oknu a s velkou intenzitou se vrhá proti sklu. Počítám na prstech. Za sedm hodin musím být nachystaná a naobědvaná a mít sbalenou tašku na noc. Za sedm hodin musím být připravená usednout za volant. Neumím si představit, že tam pojedu. Jako by mě čekal vysokohorský výstup. Nebo možná spíš putování pouští. Jazyk mám přilepený k patru, přitom nevím, jestli se vůbec dokážu zvednout z pohovky a dojít si pro vodu.

To, co mě nakonec čeká na konci, bude každopádně mnohem horší než přípravy. Společně se svou oddanou kolegyní Pirkko jsem strávila mnoho hodin vymýšlením výmluv. „Už mám zamluvený zájezd“, „kocour musí na operaci“ nebo „mám zažívací problémy“ – to jsou jen některé z návrhů, které zazněly. Tady ale žádné přijatelné výmluvy nepadají v úvahu. Navíc cítím, že mikroskopická část mého já tam být chce. Jinak bych přece se svou účastí nesouhlasila. Nebo snad ano?

Dopis ležel na koberci v předsíni v polovině ledna. Byla středa, právě jsem přišla z práce, cestou jsem se zastavila v obchodě. Ledový skånský déšť v kombinaci se silným větrem mě přiměl zapnout si zip bundy až ke krku, přes pletenou čepici jsem si nasadila kapuci a pevně ji zavázala. Trčely mi z ní jen nos a brýle.

Od první chvíle jsem tušila, že to nebude nic dobrého. Souviselo to s barvou obálky – je světle růžová – a s tím, že jsem poznala písmo své dcery.

Vlastně to nebylo žádné velké překvapení. Přesto když jsem na obálce uviděla vytištěné ozdobné stříbrné písmo, rozbušilo se mi srdce. V bundě zapnuté ke krku jsem klesla na stoličku vedle stolu, strčila do obálky ukazováček a roztrhla ji. Papír se mi přilepil na zpocené prsty a brýle se mi po procházce městem zamlžily, přesto jsem text dokázala snadno přečíst.

Zapište si tohle datum!

24. srpna 2019 se budeme brát.

Pozvánka a další informace přijdou později.

Emily & William

Z těch slov mi ještě teď běhá mráz po zádech. Zasunu nohy pod přehoz. Zdá se, že moucha už svou snahu uniknout vzdala. Pořád bzučí, ale vydává čím dál slabší zvuk.

Přála bych si být někde jinde. Nebo ještě lépe: chtěla bych být někým jiným. Takhle to přece nemělo být. Ale myslet si, že si můžete naplánovat život, je naivní. Život se děje, a pokud se ho snažíte plánovat, budete jedině zklamaní.

2

Emily

„Miluju tě.“

William mě políbí na zpocené čelo a převalí se na svou stranu postele, zadýchaný zůstane ležet na zádech.

„A já…“ Vyrážím slova. „Miluju tě.“ Při pohledu na hodiny zalapám po dechu. „Krucinál, Williame! Musíme sebou hodit. Tohle nebylo v plánu.“

Podívají se na mě jiskrné modré oči.

„Za to si můžeš sama,“ usměje se William. „Když jsi tak neodolatelná!“

Posadím se, jemně ho šťouchnu do boku a pak se vrhnu k okraji postele. „Rychle vstávej!“ vykřiknu cestou do koupelny. „Za chvíli máš být u Ibbeho, ne?“

„Klid, miláčku. Mám to všechno pod kontrolou.“

Spěchám do sprchy, otevřu kohoutek a zavřu oči. Nemůžu uvěřit, že je to konečně tady – den, na který jsem se tak dlouho těšila. Jeho průběh už mám kompletně uložený v hlavě jako film. Vím přesně, jak bude sestříhaný, jaká hudba bude hrát v pozadí a jak by měl vypadat jako celek. Totéž platí pro všechny fotografie. Mám je na sítnici, jsou v pomyslném albu nazvaném Naše láska nebo tak nějak.

„Jsi v pořádku?“

Když zaslechnu jeho hlas, trhnu sebou. William strčí hlavu ke mně do sprchy, já vezmu do ruky hlavici a namířím proud vody přímo na něj. Stihne se na poslední chvíli přikrčit.

„Promiň!“ William se směje za stěnou z matného skla. „Nedokázal jsem odolat.“

Zatímco si holím nohy, rekapituluju si, co mi ještě zbývá na seznamu úkolů. Není už moc dlouhý, většina položek už je odškrtnutá.

V posledním roce jsem téměř všechen svůj volný čas věnovala procházení cenových nabídek z různých míst nabízejících konání takové oslavy, ochutnávání tříchodových menu a hledání dokonalých šatů. Vybírala jsem květiny, zamlouvala hudebníky a fotografa, zařizovala pozvánky, jmenovky na stůl a zpěvníky. Bez obav můžu říct, že mi hodně pomohlo, že pracuji v reklamní agentuře. Jsem koordinátorka, designem se nezabývám, ale pomohli mi kolegové. Díky nim jsem si vybrala kvalitu papíru a barvy i písmo pro všechny tiskoviny.

William musel dát přednost své práci, proto mi jednou navrhl, abychom si najali profesionálního organizátora oslav. Po dlouhém zvažování jsem to odmítla. Nechci, aby náš velký den plánoval někdo cizí. Na zámek Örenäs jsem narazila úplnou náhodou. Jedna holka ve fitku mi ho ukázala na Instagramu, já se pak podívala na jeho webové stránky a okamžitě jsem věděla, že je to to pravé místo pro nás. Romantické i luxusní, tak akorát velké.

William pozval lidi z časopisu Co přinesl týden. Vlastně jim spíš dovolil, aby zaplatili za to, že jako jediné periodikum napíšou o naší svatbě. Prodat se bulváru je možná trochu laciný krok, na druhou stranu je fajn, že na místě bude jen omezený počet novinářů.

Vystřídáme se ve sprše. Obléknu si župan, vrátím se do kuchyně a uklidím nádobí z naší narychlo přerušené snídaně. Když si vzpomenu, jak mě William honil až dolů do ložnice, úsměv mi škube koutky úst. Nikdo mě nedokáže vyvést z rovnováhy tak jako William. Vypadá to, že i on to tak má se mnou. I teď, po pěti letech, nám dělá potíže udržet se na uzdě, když jsme si nablízku. Miluju ho, miluju, miluju. Je to moje životní láska. Nikdy mu nedovolím, aby mě opustil.

„Tak já jdu!“

William už je oblečený a brašnu si položil ke schodům. Dlouhé pouzdro s oblekem visí přes zábradlí.

„To jsi sebou teda hodil.“ Přistoupím k němu a položím mu hlavu na hruď. „Jsi nervózní?“

„Vůbec.“ Políbí mě do vlasů. „Myslela jsi na všechno.“

Ukročím dozadu.

„To je pravda. Jen jedné věci se trochu bojím…“

„Jaké?“

Vypadá to, že ho to upřímně zajímá.

„Mámy.“

„Ale prosím tě.“ William přejde ke schodům a uchopí brašnu za koženou rukojeť. „Nedělej si starosti. Dobře to dopadne. Ona se snad na veřejnosti neztrapňuje, ne?“

„No, už je to dávno.“ Zavrtím hlavou, hlavně proto, abych se zbavila nepříjemného pocitu, který mě odmítá opustit. „Máš pravdu, nebudu se tím nervovat.“

„Pozdravuj Cissi a Amandu.“ William mi pošle vzdušný polibek a ze zábradlí si vezme frak. „Už teď se mi po tobě stýská.“

Ocelová konstrukce schodiště mu zaskřípe pod nohama a po chvíli se zabouchnou vchodové dveře. Přitáhnu si župan těsněji k tělu, přejdu k velkému oknu a zamávám mu. Stihnu zahlédnout Williamovu nataženou ruku, potom mi zmizí z dohledu. Přede mnou se třpytí moře a na obzoru obrys Öresundského mostu. Běžec s velkými sluchátky na uších zabíhá za nároží baru Italia, několik turistů se fotografuje na špičce Titaniku. A slunce svítí – přesně jako v mých snech.

Odejdu od okna, najdu mobil a odemknu ho. Dvacátý čtvrtý srpen. Náš den je tady. Nic ho nesmí zkazit – nic ho nemůže zkazit.

Ani Erik. Ani máma.

Zachvěje se mi žaludek. Můj bratr se na sebe málokdy snaží upoutat pozornost, zato na mámu se v tomhle nedá spoléhat. Udělala jsem dobře, že jsem ji pozvala?

Annika Brandtová je v mém detailním plánu svatby podobně jako počasí jedním z mála prvků, které nemůžu ovlivnit. Vím, co si myslí o Williamovi. Každý, kdo zná nebo znal naši rodinu, ví, co k němu cítí. Máma se s tím nikdy nijak netajila. Své názory naopak vždycky vytrubuje každému, kdo je ochoten ji poslouchat.

Když jsem s Williamem začala žít, myslela jsem si, že máma změkne a že ho začne vnímat takového, jaký je dnes. Doufala jsem v usmíření. V to, že by to mohl být nový začátek – pro mě, mámu, Williama i pro naše rodiny. Ale ani zasnoubení ani chystaná svatba neměly kýžený účinek, každý takový krok nás spíš ještě víc odcizil. Máma se chová jako malé dítě. Od chvíle, co jsme jí oznámili, že se budeme brát, se mnou skoro nepromluvila.

Táta mi slíbil, že na ni dohlédne. Mrzí mě to. Ten večer by si měl užívat, ne hlídat svou bývalou ženu se sklony k alkoholismu. Zároveň ale cítím zodpovědnost vůči Williamovi. Při pomyšlení na to, co všechno máma řekla a udělala, nechci nic riskovat. Musíme mít na paměti, že William se stal veřejně známou osobou. Lidé mu závidí úspěch a závistivci vidí to, co chtějí vidět.

Bylo by nevýslovně trapné, kdyby se máma před našimi hosty a pozvanými novináři opila. Ale co bych to byla za dceru, kdybych na nejdůležitější den svého života nepozvala vlastní matku?

3

Erik

„Kde máš frak?“ slyším blížící se kroky Nike. Pustím černou látku a rychle zapnu zip. „Nerozmyslel sis to?“ A jedním dechem pokračuje: „Netvař se tak úlevně. Ptám se, jestli se chceš do něj převlíknout teď, nebo až později.“

Na okamžik jsem si opravdu myslel, že mluví o naší účasti na svatbě.

„Já ti rozumím. A ne, nerozmyslel jsem si to. Převlíknu se až tam.“

Nike vezme vak na šaty, chce se vrátit do předsíně, ale v půli cesty se zastaví a otočí se.

„Jak ti je?“

Stáhne se mi hrdlo.

„Dobře.“ Polknu. „Proč se ptáš?“

„Vypadáš trochu schlíple.“

„Aha.“ Pokusím se usmát, ale asi se mi to nedaří. „Jde jen o Williama a… tamto. Pronajmout si celý zámek!“

Nike se také usměje.

„Nemyslím si, že si ten zámek pronajal celej,“ řekne. „Örenäs má konferenční prostory a wellness. Bude tam několik různých budov.“

„Na tom nezáleží,“ zamumlám. „Zámek, frak jako dress code… Prostě mě to hrozně unavuje. Na koho chce William udělat dojem?“

„Asi na hosty.“ Nike pokrčí rameny. „Nebo na celej svět. Na instáči má sto tisíc příznivců, ne? A kromě toho to asi takhle nevymyslel sám. Určitě v tom má prsty i tvoje sestra.“

Povzdechnu si a podívám se z okna. Do podzimu zbývá sice ještě asi měsíc, ale kvůli letnímu suchu už je v nejbližším lesíku vidět nažloutlé listí. Je to hezké, bydlet v centru, a přitom mít les nadosah. Nikdy jsem nelitoval, že jsem se tu rozhodl studovat, Göteborg má mnoho výhod. Na rozdíl od svých spolužáků jsem se neubytoval na koleji, ale rovnou jsem si koupil byt. Na realitním makléři bylo vidět, že dvacetiletí studenti nejsou jeho obvyklou klientelou. Ale peníze pro mě každopádně nebyly problém.

Znovu se podívám na Nike.

„Zítra ráno odjedeme co nejdřív po snídani. Nemíním tam zůstat ani o minutu déle, než je nutné.“

„Hlavu vzhůru, Eriku! Ber to jako takovou minidovolenou.“ Nike pozná, že chci protestovat, a tak zvedne ruku, aby mě umlčela. „Dostaneš tam fajn jídlo, víno a hotelovou snídani, a nebude tě to stát ani korunu. To je přece dobrý, ne?“

Ano, večeře a nocleh na zámku Örenäs by byly skvělé, ale to bych tam nesměl potkat spoustu lidí, kteří mi připomínají všechny ty věci, na které chci zapomenout. Několik měsíců jsem byl odhodlaný tam nejet, ale Nike mě stihla zastavit, abych na pozvání nereagoval v afektu. Stejně jako můj táta se mě snažila přesvědčit, abych se na to zkusil podívat pohledem své sestry.

„Emily chce, abys přijel. Jinak by tě přece nepozvala.“

V poslední den, kdy bylo třeba potvrdit účast, jsem poslal e-mail na adresu uvedenou na pozvánce. Pozvání jsem přijal. Zalhal jsem, že s sebou budu muset vzít osobní asistentku, tedy Nike. Odpověď přišla téměř okamžitě. Samozřejmě že asistentka může také přijet. Emily slíbila, že nám zamluví sousedící pokoje. Ptala se, jestli by nevadilo, kdybychom nebyli ubytováni přímo na zámku, ale v dependanci. Samozřejmě by to bylo v přízemí.

Odpověděl jsem, že je to v naprostém pořádku. Ale v pořádku to není. To, k čemu má dojít, je nepochopitelné. Naprosto nepochopitelné. Skutečnost, že si moje sestra vezme Williama, je něco jako vesmírná pomsta. Nebo možná jen důkaz, že platí Murphyho zákony.

William Nihlzén, můj bývalý spolužák a spoluhráč. Dnes zakladatel a generální ředitel technologické společnosti WibNet. Zní to supermoderně, ale ve skutečnosti tam jen vypočítávají kurzy a nahrávají je na různé sázkové stránky.

Kdysi mu předpovídali zářnou budoucnost ve fotbale, on ale s fotbalem skončil a začal studovat teorii systémů na univerzitě v Lundu. Nebylo zas tak nečekané, že těsně před státnicemi studia zanechal. O to překvapivější ovšem je, že společnost, kterou založil, je tak nesmírně úspěšná.

Můj budoucí švagr se stal idolem mladých podnikatelů, kteří sní o kariéře v technologické branži. Je vyhledávaným řečníkem a často vystupuje v televizi. Většinou vypráví o své cestě k úspěchu, od prvních nesmělých pokusů ve svém studentském bytě až po firmu, která se chystá vstoupit na burzu. Rád zdůrazňuje, že se na vrchol dostal sám, a nikdy neopomene připomenout, jak těžké začátky měl. „Věř si“ a „když něco chceš, tak to dokážeš“ – to jsou jen dvě z mnoha frází, které používá.

Vadí mi to. William Nihlzén totiž neměl nijak těžkou startovní pozici, jak se říká. Jistě, rok po maturitě pro něj možná nebyl zrovna lehký, ale záda mu vždycky kryl jeho otec Krister. Umetal synovi cestičku. To Krister koupil Williamův studentský byt v centru Lundu za tři miliony švédských korun a syna pak dál finančně podporoval, po celou dobu jeho rozjezdu.

Většina lidí také zapomíná, že mozkem toho všeho je Ibbe, Williamův obchodní partner. William je v jejich firmě jen generálním ředitelem a její mediální tváří. Stále rostoucímu počtu jeho obdivovatelů na tom ale zřejmě příliš nezáleží. William Nihlzén se dokáže chovat jako vítěz. Je schopen prorazit a přimět sázkové společnosti po celém světě, aby si platformu pro sázení WibNet koupily za přemrštěné ceny.

Sám nevím, kolikrát jsem se mu chystal zavolat a všechno mu říct. Nechci mu ublížit, to už mě pustilo. Jde mi hlavně o to, abychom se podělili o naše břemeno.

4

Mats

„Jak to jde, miláčku?“

Za zády mi stojí Isobel. Položí mi ruce na ramena a začne je jemně masírovat.

„Dobře.“ Obrátím počmáraný papír vzhůru nohama. „Ale myslím, že to budu muset přepsat, skoro to po sobě nepřečtu.“

Isobel se ke mně nakloní a políbí mě na tvář.

„Tak to udělej.“ Pustí mě. „Ale pospěš si. Nemáme na to celý den.“

Vytrhnu z bloku nový list a začnu psát. Zaseknu se ale hned na prvním řádku. Text je plný škrtanců a šipek. Potím se, otevírám krabičku s tabákem na stole a kousek si vložím pod ret. Co se to se mnou děje? Proč jsem to nechal na poslední chvíli?

Kdysi jsem na veřejnosti vystupoval rád. Někdy jsem improvizoval a většinou se mi to dost dařilo. Ale od té doby už uběhla řada let. Dnešní den je navíc velmi zvláštní a výjimečný, je potřeba, abych to opravdu důkladně promyslel. Když pronáší řeč otec nevěsty, nesmí v ní být žádné nedokonalosti. Měla by být emotivní, ale nepříliš sentimentální, vtipná, ovšem nikoli trapná. Emily by se neměla před svými přáteli stydět.

Mám-li být upřímný, dal bych přednost tomu, kdyby svatba byla o něco méně velkolepá. Na takových okázalých akcích se necítím dobře. Nemůžu si pomoct, ale těším se na příští víkend, až bude tohle všechno za námi. Není nad obyčejnou sobotu. Pár hodin věnovaných práci, možná udělat něco na zahradě a pak pivo u televize.

Když nám Emily řekla, že chodí s Williamem Nihlzénem, doufal jsem, že je to jen dočasný, pomíjivý flirt. Oba byli hodně mladí a všechno víceméně nasvědčovalo tomu, že jim to vydrží pár měsíců. Mladí jsou pořád, láska jim vydržela a já už s tím nic neudělám. Jak bych mohl zabránit své dceři, aby si vzala muže, kterého miluje, navíc když on ji miluje také?

Jak to tak vypadá, naše rodina nebude nikdy schopná s Nihlzénovými zpřetrhat pouta. Já už se s tím smířil – na rozdíl od Emilyiny mámy. Annika se v tomhle ohledu nechová rozumně.

„Co děláš, Matsi? Spíš?“

Isobeliny otázky mě vytrhnou z úvah. Papír přeložím a sundám si brýle na čtení.

„Potřebuješ ode mě něco?“

Isobel se usměje a plácne mě ramínkem, které zrovna drží v ruce.

„Pro začátek bys mohl naložit věci do auta!“

Vynesu zavazadla ven. Vrátím se pro frak. Slyším, jak si Isobel pobrukuje písničku, kterou hrají v rádiu. Domem se šíří vůně smažené slaniny – rozhodli jsme se, že si před odjezdem dáme jednoduchý oběd. Nakouknu do kuchyně, vidím, jak moje partnerka dělá před sporákem malé taneční krůčky. Tunika, kterou si přetáhla přes cyklistické kalhoty, jí sahá skoro až na zem a dlouhé černé vlasy si zakryla květovaným šátkem. Nejspíš proto, aby jí nenačichly jídlem.

„Večer si spolu budeme muset zatancovat pod křišťálovými lustry.“ Zvednu před sebe vak s frakem. „Na svatbu, která se koná na zámku, nechodíme každý den.“

„Nezapomeň na ten balíček.“ Isobel zvedne oči od pánve. „Je ve skříni v ložnici!“

Znovu vyjdu ven k autu, hodím pouzdro přes opěrku hlavy na sedadle spolujezdce a pro jistotu zkontroluji, jestli je frak skutečně uvnitř. Košile a kalhoty leží na posteli, nemá smysl, abych si je oblékal před jídlem. Když za živým plotem bouchnou sousedovy dveře, raději rychle vyběhnu zpátky po schodech. Teď nemám čas vyslechnout si některý z Tommyho monologů.

Balíček je skutečně ve skříni, čeká tam, dokonale zabalený, na hromadě pletených svetrů. Svatební dar byl pro nás tvrdý oříšek. Co dát mladému páru, který už má všechno, co potřebuje, a navíc se topí v penězích? Po mnoha hodinách diskusí a nejedné hádce jsme se s Isobel rozhodli, že jim darujeme rodinnou památku, starožitnou dřevěnou etuji s krásnou intarzií, kterou jsme dostali od její rodiny z Kolumbie. Když nás občas Emily přijde navštívit, vždycky si ji se zájmem prohlíží.

Nemám tušení, co se chystá novomanželům věnovat moje bývalá žena. Annika a já jsme spolu skončili, v kontaktu jsme jen v krajní nouzi.

Můj mobil leží na nočním stolku. Odložím balíček a zkontroluji, jestli někdo nevolal. Jsem rád, že se neozval Erik. Pravděpodobně se tedy cítí dobře.

Jen co mi telefon vklouzne do kapsy, ozve se signál příchozí zprávy a já ho znovu vytáhnu. Hlavně ať nevolají z hotelu pro psy! Žena, která přijímala Zorra a Zitu, působila dojmem člověka, který bude volat i kvůli sebemenší prkotině. Ten typ, který je schopný požadovat, abychom si pro ně přijeli jen proto, že mají zaražené větry.

Ale paní z psího hotelu to není. Rychlý pohled na odesilatele esemesky ve mně vyvolá vlnu nepříjemných pocitů.

Před osmi lety

5

Erik

„Eriku!“ William na mě zamává. „Tady!“

Stojí na terase s Hampusem, Ibbem a Robinem. Všichni čtyři mají na sobě kalhoty od obleku a bílé košile, drží v ruce plechovku s pivem. Vypadají dospěle. A my dospělí jsme, loni nám bylo osmnáct. Ale tímhle to opravdu začíná. Dospělý život.

Studentská čapka mě kouše, posunu si ji z čela, rád bych si ji sundal. Hampus přišel na řadu jako poslední, nás ostatní vypoklonkovali z gymnázia v úterý, po zbytek týdne se konaly každý večer minimálně dva večírky. Trávník se mi houpe pod nohama. Možná bych se měl trochu zklidnit, zítra hraju zápas a potřebuju být ve slušné formě. Na druhou stranu, člověk slaví maturitu jen jednou za život, a kdy jindy by se do toho měl pořádně opřít, když ne teď? Taky mě štve, že William i Ibbe jsou na neděli v nominaci do A-týmu. Proč bych měl obětovat party kvůli obyčejnému zápasu B-týmu?

Vyjdu na terasu, odsunu svazek modrých a žlutých balónků, které tam visí ve výšce obličeje. Kamarádi zrovna diskutují o tom, do jakého klubu večer půjdou.

„Étage,“ řekne Robin. „Privé je pro gaye a kravaťáky.“

Následuje sborový smích.

„Ty sis na ní seděl nebo co?“

Plácnu Williama přes jeho ušpiněnou studentskou čapku, až mu odletí a přistane na dřevěné podlaze.

„Jdi do prdele.“ William ji s úšklebkem zvedne. „Ne, slítla mi z korby našeho auta a dopadla přímo doprostřed ulice. Měl jsem kliku, že ji nikdo nepřejel.“

Prohlížím si dlouhé stoly uvnitř party stanu. Pár holek zpívá „Save the World“ od Swedish House Mafia a od bílých plastových stěn se odráží smích.

„Sanja nepřijde?“

Když je člověk mírně opilý, slova snadno vyklouznou.

„Proč se ptáš?“ Ibbe mě šťouchne do nadloktí. „Seš do ní udělanej, nebo co?“

„Tak to pozor,“ řekne William. „Kdo do ní není udělanej?“

Nasadím povinný úsměv, zatímco ostatní se smějí a připíjejí si. Robin se ke mně nakloní.

„Viděl jsem tvoji ségru a tu její kamarádku… jak se jmenuje… Cilla?“

„Cissi,“ řeknu.

„Jasně.“ Cítím na uchu teplo Robinova dechu. „Je… je děsně sexy.“

Nějak nedokážu ocenit, že kamarádka mé sestry je sexy. V mých očích jsou Cissi i Emily malé holky. Upřímně řečeno se na Hampuse trochu zlobím, že je na svou oslavu pozval.

William se přehrabuje ve vaničce, která stojí u zdi domu, vezme z ní plechovku s pivem a otevře ji. Vystříkne mu z ní pěna, on ji slízne a pak mi položí ruku kolem ramen.

„Jak je, kámo?“

V tu chvíli ji spatřím. Jde rovnou k nám. Krátké světle žluté šaty, rozpuštěné vlasy.

„Nikdy mi nebylo líp,“ řeknu a nedokážu potlačit úsměv.

William mě pustí a já seskočím z terasy na trávník.

„Ahoj!“ Každá buňka v těle mi vibruje. „Nechceš něco k pití? Donesu ti to.“

„Dala bych si cider.“ Sanja se usměje. „Můžeš vzít jeden i pro Yasmin?“

Teprve teď si uvědomím, že je s ní její kamarádka.

Když se vrátím se ciderem, jsou obě pryč. Rozhlédnu se kolem sebe. Hrají si snad na schovávanou? Chodit se dvěma láhvemi, které nikdo nechce, mi připadá hloupé.

Ve stanu se rozproudila zábava, hudba duní. Nahlížím dovnitř a hledám mezi stoly, zahlédnu Cissi. Když se k ní blížím, je očividně nesvá. Pravděpodobně kvůli tomu, že má před sebou poloprázdnou láhev s pivem. Ale proč bych se o to měl zajímat? Holky chodí do deváté třídy, ať se klidně napijí, pokud to nepřeženou.

„Emily odešla?“

Musím křičet, aby mě bylo slyšet.

„Ne, ona…“ Cissi se mírně nakloní na stranu a snaží se láhev schovat. „O-ona si zrovna odskočila na záchod.“

„Neviděla jsi Sanju a její kámošku?“

Cissi se zamračí.

„Koho?“

„Ale nic.“

Jeden cider položím na stůl s občerstvením a s druhým vyjdu na zahradu. Napiju se a podívám se k terase. Je tam spousta lidí, ale Williama a ostatní už nevidím. Ani Sanju. Kam zmizela? Snad neutekla? Při pomyšlení, že by mohla – beze mě – sedět v taxíku odjíždějícím do města, mi zatrne.

6

Annika

„Nechceš jít radši se mnou domů?“

Podívám se na manžela, který na chodníku právě klopýtl. Na vilovou čtvrť se snesla jasná letní noc. Svítí se jen u Nihlzénových. V okně kuchyně se mihne Gittan, snaží se uklidit nejhorší nepořádek.

„Běž, já přijdu za chvíli.“ Mats se opilecky usměje. „My si jen promluvíme o sázení.“

Krister přikývne.

„To je důležitý, Anniko.“ Vykročí za Luciferem. Černý teriér tahá za vodítko – nemůže se dočkat, až vyrazí. „Neboj se. Dám ti na muže pozor!“

Nemá smysl se hádat. Mats si jako obvykle zapomněl vzít klíče. Slíbím, že mu nechám náhradní pod květináčem. Pak si půjdu rovnou lehnout, málokdy tak moc toužím po polštáři jako teď.

Rozejdeme se a já se vydám krátkou procházkou domů. Pozvání na večeři k Nihlzénovým vždycky znamená pozdní návrat. Gittan úžasně vaří a Krister stále dolévá do sklenic. Dnes večer tam byli také Faríba a Masúd, uteklo to jako voda. Rozhovory se hodně točily kolem našich stejně starých synů. Povídali jsme si tak nějak všeobecně o jejich životech, ale hlavně o tom, jak hrají fotbal. U tohoto tématu končíme často.

Když si vzpomenu, co nám řekl Masúd, mám trochu zlost. Kluci během jara docela dost trénovali s A-týmem, odehráli dokonce několik zápasů. Na začátku večera přišla řeč na nedělní utkání. Na tribuně prý bude sedět trenér jednoho z mládežnických týmů Malmö FF. Možnost se před ním předvést je šance, kterou si nikdo nechce nechat ujít.

Celý týden jsem Erikovi držela palce, aby ho do zápasu nominovali. Není moc dobré, že sem návštěva z velkého klubu přijede v době oslav maturity. Než Erik navečer odešel, snažila jsem se ho přimět, aby moc nepil. Nejsem si jistá, jestli to zaúčinkovalo.

Masúd vede A-tým, má tak nejnovější informace. Když nám četl nominaci, která byla právě rozeslána hráčům, byl dost pyšný. Na seznamu je William i Ibbe. Erik ne, což s největší pravděpodobností znamená, že bude hrát v zítřejším zápasu B-týmu.

To je naprosto nepochopitelné! Hlava mi nebere, jak trenéři uvažují. Ibbe je syn vedoucího týmu, to bývá obvykle výhoda, ale Erik je rychlejší i silnější než William. Přesto ho nevybrali.

U Nihlzénů jsem tuhle nominaci samozřejmě nemohla zpochybňovat. Myšlenky, které se mi honily hlavou, jsem si musela nechat pro sebe. Když je vašim dětem osmnáct, jako rodič se musíte trochu stáhnout, přestat se vměšovat. Jenže srdce mi pořád drásají obavy z Erikova zklamání. Že je dospělý, na tom nic nemění.

Můj syn je šikovný. Dokonce patří k nejlepším. Problém je, že se neumí prosadit. Pokud jde o A-tým, Erik a William jsou přímými konkurenty na místo v něm. Zatímco William je nadmíru společenský, Erik byl vždycky trochu odměřený. Trenéři si zásadně vybírají nafoukané typy, ne ty uzavřené.

Moje podrážděnost asi brzy přeroste v naštvání, jenže rozčilovat se nemá smysl. „Dej mi klid, abych překonal věci, které nemohu změnit.“ Neříká se to tak náhodou? Stejně jsem si jistá, že Erikův čas přijde. Jde jen o to být trpělivý, nevzdávat se.

Vjezd ke garáži je ponořený do tmy. Mats by snad mohl konečně o víkendu opravit to venkovní osvětlení. Slíbil mi, že v sobotu a v neděli nepůjde do práce. Uvidíme, jak to s jeho obchodem nakonec dopadne. Provozovat malou večerku není snadné ani příliš ziskové. Chápu, že – přestože zaměstnává pokladní – musí pracovat o víkendech i po večerech. Někdy mě přesto napadá, že Mats je v práci šťastnější než doma. V obchodě je vždycky třeba něco zařídit a on se většinou netváří, že by ho to nějak zvlášť mrzelo.

Odemknu dveře, vezmu rezervní klíč a položím ho pod květináč s muškáty na schodech. Není to příliš originální úkryt, ale zatím se nikdo neobtěžoval vymyslet něco lepšího.

Stropní světlo v předsíni mi svítí na cestu do kuchyně. Jdu k lednici a naliju si velkou sklenici mléka. Směs i množství různých nápojů, které jsem vypila, začíná být cítit. Svítící číslice na mikrovlnné troubě mi sdělují, že se blíží půl jedné. Zívnu, cvaknou mi čelisti.

Prázdná sklenice skončí ve dřezu. Zkontroluji, jestli jsem zamkla vchodové dveře, pak vyjdu nahoru a nahlédnu do Emilyina pokoje. Uvědomím si, že dcera dnes spí u Cissi. Říkala, že si pustí hned několik hororů nebo tak něco. Poté co si nedbale vyčistím zuby, můžu konečně zalézt do peřin. Usnu dřív, než si stihnu promyslet ten zatracený zápas B-týmu.

Do snu mi pronikne protivný zvuk. Chvíli trvá, než si uvědomím, že přichází zvenčí, ze skutečného světa. Můj mobil. Zamrkám, ztěžka otevřu oči. Kolik je hodin? Pravá ruka šátrá na nočním stolku, vyzvánění nabírá na síle. Konečně se mi podaří telefon chytit, všimnu si času na něm – 01.17 – a současně zjistím, že Mats není v posteli. Rázem se proberu a posadím se.

„Tady Annika.“ Na druhém konci někdo těžce oddechuje, poleje mě horko. „Haló?“ Nepoznávám vlastní hlas. „Je tam někdo?“

„Dobrý večer, tady Patrik…“ Následuje nádech a pak: „Patrik Svensson.“

Patrik Svensson? Zatímco mi srdce prudce buší v prsou, mozek hledá vysvětlení, souvislosti.

„Patrik, z domu číslo šestnáct,“ pokračuje muž na druhém konci. „Máme Rockyho, německého ovčáka. Slyšíte mě?“

Rocky. Ta uslintaná bestie, která se na člověka vrhne, víceméně kdykoli ho uvidí na chodníku. Vybavím si jeho pána, vysokého muže sportovní postavy a s účesem, jaký nosí Zlatan Ibrahimovič. Zdá se, že je právě venku a jde rychlým krokem. Nebo běží.

„Ano, slyším.“ V hlavě mi zahučí a na vteřinu mám pocit, že se pozvracím. „Co… Stalo se něco?“

Panebože.

Ať to nejsou děti.

Řekni mi, že je všechno v pořádku.

„Já jen… jsem právě venku s Rockym a…“ Ve sluchátku zapraská. Patrickův hlas se ztrácí, zdá se mi, že v pozadí slyším další hlasy, něčí křik. „Jde o Erika.“ Už ho znovu dobře slyším. „Došlo k autonehodě… On…“

Ne, Erik ne!

Můj Erik ne!

V narůstající hrůze si uvědomuji, že je to tady, že se to děje právě teď. Tak k němu přece jen došlo: k telefonátu, kterého se bojím každou minutu od synova narození. Ztrácím cit v konečcích prstů, telefon mi málem vyklouzne z ruky.

„Co… co se stalo? Je zraněný?“

„Já…“ Patrik zaváhá. „Myslím, že je,“ řekne pak. „Stojíme dost daleko, nechci se k němu moc přibližovat. Právě ho nakládají do sanitky.“

7

Mats

Poslední kus běžím, nezastavím se, i když mě každý nádech a výdech v plicích pálí jako oheň. Košile se mi lepí na záda, kapky potu mi stékají do očí a všechno kolem mi rozmazávají. Když dorazím domů, zastavím se u živého plotu, skloním se a opřu si dlaně o kolena, dokud se mi zrychlený tep nezpomalí. Napřímím se, podívám se na dům. Vidím, že se všude svítí.

Už můžu zase dýchat, vracím se do reality. Zaútočí na mě bez varování, prudce mi narazí do boku. Chci se chytit něčeho pevného, ale vzápětí téměř upadnu do pichlavého živého plotu. Stojí mě obrovské úsilí, abych si udržel stabilitu a neupadl. Hlavou mi bleskne, že bych měl zhubnout a začít cvičit, stejně rychle to ale zmizí.

Dojdu ke schodům, pod květináčem najdu klíč a zasunu ho do zámku. Jakmile se dveře otevřou, přiběhne Annika s mobilem v ruce. Je oblečená, ale tričko má naruby, vlasy rozcuchané a tváře mokré od slz.

„Proč mi to nezvedáš?“ Její hlas je pronikavý. „Snažila jsem se ti volat už tolikrát! Erik je zraněný! Je v nemocnici!“

„Cože?“ Otřu si čelo rukávem košile. „Co se stalo?“

„Erik!“ Annika mi oběma rukama sevře paži. „Erik…“

Vejdu do předsíně, zuju si boty a vyprostím se z jejího sevření.

„Uklidni se.“ Chytnu ji za ramena, chci, aby se mi podívala do očí. „Nejdřív se nadechni a pak mi to řekni.“

Annika se několikrát mělce, ale rozrušeně nadechne.

„Volal mi Patrik Svensson, ten soused. Říkal, že Erik… že se stala autonehoda… u kostela… Nebo já vlastně nevím… Ach bože!“ Musí se odmlčet, aby popadla dech. „Patrik říkal… On říkal, že je Erik zraněný.“

Annika se mi zhroutí do náruče, tvář mi přitiskne na hruď a při tom vydá kvílivý zvuk.

„Pojď!“ Odvedu manželku do kuchyně a posadím ji na židli. „Jsi si jistá, že je v nemocnici?“

„Patrik říkal, že tam byla sanitka.“ Annika zaštká, chystá se vstát. „Musíme tam jet.“

Zastavím ji.

„Nejdřív tam zavolám a ověřím to, třeba ho odvezli do Lundu nebo někam jinam.“

Vytáhnu mobil, zadám do Googlu fakultní nemocnici Malmö a přitisknu třesoucí se ukazováček na slovo Kontakt. Objeví se informace o nemocniční ústředně, která by podle webových stránek měla být nepřetržitě otevřená.

V uchu mi zní vyzváněcí tón. Po chvíli, která mi připadá jako celá věčnost, se na druhém konci ozve hlas, který mé nesouvislé otázky vyslechne s velkým klidem. Situace se mi díky tomu přátelskému ženskému hlasu zdá být jakoby všednější. Jako něco, co se děje každou noc. Pokud pracujete v nemocnici, tak tomu tak skutečně je. Slyším ženu, jak píše na počítači. Žádá mě, abych chvíli počkal.

„Co říkají?“

Annika už nesedí na židli, ale neklidně obchází kolem mě a mého telefonu. Zavrtím hlavou a ukážu na mobil, aby pochopila, že hovor ještě neskončil.

Žena se opět ozve. Vyslechnu ji, poděkuji za informace a ukončím hovor.

„Erik je u nich. Ale víc mi toho nebyla schopná říct.“

8

Erik

Postel letí liduprázdnými chodbami, kolem se míhají špinavě bílé stěny a stropní desky. Na stojanu přímo nade mnou visí sáčky a hadičky. Jakmile zpomalíme, když musíme změnit směr, sáčky se zhoupnou. Tuším, že mám za hlavou osobu v bílém oblečení, slyším uklidňující mužský hlas, ale žádná slova.

Ta událost se mi pořád vrací, pokaždé s drobnou obměnou. Jak vypadala na začátku? Bez těch variací? Snažím se si to všechno vybavit, vracím se zpátky, ale nejde to, vzpomínky prokluzují a vzdalují se.

Běžím. Špunty kopaček se zarývají do měkké trávy, zapírám se o ně, letím přes hřiště, nic mě nemůže zastavit. Míč mi splývá s nohama, společně se blížíme k soupeřově brance.

Natáhnu nohu a prudce padám, ale přesto se mi podaří zkorigovat těžiště tak, abych přistál na správné straně čáry. Jasná penalta.

Tráva se změní v asfalt. Bílá čára, která je teď přerušovaná, se opět sceluje a ve velké rychlosti mizí pod kapotou. Slyším tupé zadunění a potom ohlušující ránu. Můj křik se mísí se zvukem tříštícího se skla. Svět se točí a před očima mi vybuchne záblesk světla.

Při příjezdu sanitky jsem ležel ve vysoké trávě. Obloha byla modrofialová a připomínala mi to, co zůstává na dně talíře, ze kterého někdo jedl borůvky s mlékem. Jedna ze zdravotnic se mě zeptala, jak se cítím. Odpověděl jsem, že mě bolí rameno, a ona mi ho jemně stiskla. Zabolelo to jako čert.

Hlavu mi uchopily dvě teplé dlaně a pak se posunuly k zátylku. Slyšel jsem, jak ta žena mluví s nějakým mužem. Řekli mi, že mi dají léky proti bolesti.

Zabouchly se dveře nějakého auta, v dálce se ozvaly další hlasy. Pochopil jsem, že je to policie.

Někdo mi nasadil na krk podpůrný límec. Přemístili mě na nosítka, připoutali mě a zvedli do sanitky. Zavřel jsem oči. Měl jsem pocit, že se na mě policisté dívají a že jsou připravení mě oslovit, kdybych projevil známky toho, že jsem při vědomí.

„Cítíte se dobře?“

Postel se zastaví, bíle oděný muž přejde ke mně, vidím mu do obličeje. Je svalnatý, v benchpressu zvedne určitě nejmíň dvojnásobek vlastní váhy.

Ne, vůbec se necítím dobře. Ale on se asi ptá na fyzické pocity. S těmi to není nejhorší. Jsem naživu, bolest v rameni ustoupila. Naopak mi hrozně vadí hadičky v nose.

Postel jede velkou rychlostí dál. Zavírám oči, slyším tiché otáčení kol pode mnou. Krucinál, proč ten spěch? Kola se po chvíli opět zastaví. Otevřu oči, dívám se přímo do zářivky.

„Musíme vám udělat rentgen zad,“ řekne svalovec. Jeho velká ruka mi sevře paži. „Nebojte se. Je tu spousta sester, postarají se o vás.“

V tu chvíli si uvědomím, že moje tělo vlastně v pořádku není. V uších mi začne zvonit hlasitý tón.

„Moje nohy!“ vykřiknu. „Necítím nohy!“

9

Emily

Bílé kachličky a zelené ručníky. Proč ležím na podlaze v koupelně u Cissi?

„Nechceš už vstát?“

Moje nejlepší kamarádka se nade mnou sklání a pouští vodu do umyvadla. Má na sobě džíny. Pod rozepnutou mikinou s kapucí je vidět její šedé pyžamo s medvídkem Pú.

Zasténám.

„Jak dlouho už tady ležím?“

„Možná dvě hodiny. Už je ti líp?“

Zkouším to zjistit.

Hlava mi třeští a v puse mám sucho. Mám kocovinu, nebo jsem ještě opilá? Je možné mít obojí najednou?

„Jdu si lehnout.“ Cissi si utře ruce. „Zvládneš to, viď?“

„Byla jsi venku?“ zeptám se.

Cissi odpoví se zpožděním, nejprve si myslím, že mě neslyšela.

„Probereme to zítra,“ řekne a odejde z koupelny.

Opřu se o záchodovou mísu a vstanu. Není naštvaná? Nejsem schopná za ní jít a zeptat se, místo toho se otočím k zrcadlu. A sakra! Klaun. Oči mám zarudlé a řasenka mi stekla, z make-upu zbyly jen skvrny. Umyju si obličej a osuším se do ručníku pro hosty. Nemůžu najít svůj kartáček na zuby, ale je tu aspoň pasta, vytlačím si trochu na ukazováček a rozetřu si ji po zubech. Vypláchnu si ústa. Mám jediné přání: lehnout si do měkké postele a spát sto let.

Cestou z koupelny děkuji bohu, že Cissina máma Diana spí dneska u kamarádky. Ale ze všeho nejvíc jsem vděčná za to, že jsme se rozhodly spát tady, a ne u nás. Kdybych se v tomhle stavu vrátila domů, máma by se zbláznila.

Tiše vejdu do Cissina pokoje. Vezmu ze skříně deku pro hosty a zalezu si do postele vedle své nejlepší kamarádky. Nespí, poznám podle dechu, že je vzhůru.

10

Annika

„Do nemocnice,“ řeknu, když taxík konečně zabrzdí před naším domem.

„Na urgentní příjem.“

Mats si vždycky sedá vedle řidiče, aby si s ním mohl poklábosit, ale teď neříká nic, jen se vedle mě složí na zadní sedadlo. Já také mlčím, mám dost co dělat s vlastními myšlenkami. Dali nám jen velmi skoupé informace, což ponechává až příliš prostoru představivosti. Slyším sousedova slova.

Právě ho nakládají do sanitky.

To, že Erika odvezli do nemocnice, nic moc nenaznačuje. Možná má vnitřní krvácení, mnohočetné zlomeniny a vážné poranění hlavy. Ale taky to může být zlomená ruka. Chci být klidná, proto si připomínám, že ve Švédsku máme skvělý systém zdravotní péče a že většinu zranění lze vyléčit. Možná si to vyžádá dlouhou rehabilitaci, ale pokud se chcete vrátit do normálního života, můžete.

V kabelce najdu mobilní telefon a kliknu na webový prohlížeč. Do vyhledávacího pole zadám Mattias Melin.

„Dovolala ses Emily?“

Při té otázce sebou trhnu a zvednu oči.

„Nebere mi to, ale poslala jsem jí esemesku. Zrovna se chystám zavolat Mattiasovi. Erik dnes odpoledne nebude moct nastoupit do zápasu, takže…“

Mats zřejmě nejprve nechápe, o čem mluvím, ale vzápětí se zamračí.

„Anniko, sakra!“ sykne. „Je hluboká noc. Teď se na ten pitomej fotbal vykašli!“

Hned telefon uložím zpátky do kabelky. Uvědomím si, že o zápas teď nejde. Pomyšlení na to, že Erika už možná nikdy neuvidím na hřišti, ale zastavuje kolotoč různých spekulací, brání mi myslet na to nemyslitelné. Mats se dívá ze svého okénka do tmy. Opřu se do černého koženého sedadla a sleduji, jak kolem nás ubíhá Malmö. Téměř neslyšně míjíme železniční zastávku Rosengård, Annelund a Nobelovo náměstí. Na mnoha autobusových zastávkách podél Admirálské přešlapují noční cestující, jinak jsou ulice prázdné.

Něco mě napadne, promluvím na manžela, který je ke mně otočený zády.

„Kam Erik jel?“

Když se nedočkám žádné odpovědi, zvýším hlas.

„Proč by jel uprostřed noci autem? K Hampusovi jel přece na kole.“

„Nemám tušení,“ odpoví Mats. Stále se neotáčí. „Možná byl na cestě na afterparty.“

„Jel v autě sám? A čí to bylo auto?“

„To nevím, Anniko.“ Mats ke mně otočí hlavu a podívá se na mě unavenýma očima. „Nevím o nic víc než ty.“

Když řidič o pár minut později odbočí do ulice Jana Waldenströma, zahlédnu porodnici. Vyhrknou mi slzy a musím si zakrýt ústa dlaní, abych nezačala křičet.

Tady přišel můj milovaný syn na svět.

Vypotácím se z taxíku do vlahé letní noci. Nemocniční čtvrtí prochází několik mladých lidí, všichni se studentskými čapkami. Z jejich radostných výkřiků mi znovu zvlhnou oči. Jsou to jen dva dny, kdy jsme u nás na zahradě oslavovali Erikovu maturitu. Celý večer se spokojeně usmíval, povídal si s hosty a zdvořile odpovídal na jejich otázky ohledně své budoucnosti. Hrdlo se mi stahuje zoufalstvím.

Mats zaplatí a přesně u vchodu mě dohoní. Šátrám v kabelce, hledám kapesník. Zhluboka se nadechnu. Teď musíme být silní. Kvůli Erikovi.

„Díky bohu,“ zamumlá Mats.

Table of Contents

Prolog

Svatba

1

2

3

4

Před osmi lety

5

6

7

8

9

10