Přeložil Roman Tilcer

Copyright ©2016 by Kevin Hearne

All Rights Reserved

Copyright ©2024 for the Czech translation by Roman Tilcer

Copyright ©2024 for Cover by by Dalen Gara

Copyright ©2024 for the Czech edition by Euromedia Group a.s.

ISBN 978-80-242-9921-1

Obsah

Autorova poznámka

Kroniky Železného druida

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Kapitola 26

Kapitola 27

Epilog

Kevin Hearne

Nigelovi v Torontu

Jak na výslovnost

Pár cizích jmen v téhle knize možná někteří čtenáři nedokážou hned vyslovit. Krucinál, i já jsem potřeboval poradit. Já se ale nová slova a jak je správně říkat, učím rád. Tady tedy máte kratičkou příručku pro případ, že to máte stejně a zajímá vás, jak je vyslovit. Když je řeknete špatně, nikdo vám nezabaví dort, ale když je řeknete správně, možná si ho kousek zasloužíte. A víte co? Stejně byste si ho měli dát. Máte na to nárok.

Polština

Agnieszka = [agněška] (Členka polského konventu)

Pole Mokotowskie = [pole mokotofskje] (Rozsáhlý park ve Varšavě.)

Radość = [radošč] (V překladu radost. Varšavská čtvrť na východní straně řeky Visly.)

Wisława Szymborska = [Vislava Šymborska] (Polská laureátka Nobelovy ceny za literaturu. Skvělá básnířka.)

Autorova poznámka

Tato kniha začíná úplně jinde, než kde končí Zničený. Jestli vás minula novela Předehra k válce, možná byste si ji měli přečíst jako první, abyste pochopili, proč se úvodní kapitoly odehrávají tam, kde se odehrávají, a co znamenají některé narážky na Lokiho a Mekeru. Najdete ji ve sbírce Oberonova předehra. Ale pokud se nemůžete dočkat, klidně se rovnou vrhněte na Nabodnutého!

Musím poděkovat řadě lidí ze zahraničí za pomoc při vychytávání detailů.

Jestli najdete nějaké chyby, jsou samozřejmě moje, a ne jejich.

Děkuji Jakobovi a Simonovi z knihkupectví Otherland Buchhandlung za věci kolem Německa a Florianu Spechtovi za pomoc s navigací v Berlíně; Robu Durdlovi jsem vděčný za pomoc s francouzštinou; Grzegorzi Zielinskému megamoc děkuju za to, že mě provedl po Varšavě a pomohl mi přesně určit polohu domu Maliny Sokołowske a černého topolu v parku Pole Mokotowskie; velký dík Adrianu Tomczykovi, že mi v Poznani dělal společnost a také tlumočníka a potom, když jsem se vrátil domů, mi ještě pomohl s dalšími jazykovými otázkami; zdravím své úžasné polské čtenáře, kteří mě přivítali na Pyrkonu a byli ke mně strašně milí; díky Tomáši Jirkovskému a Martinu Šustovi za zábavu v Praze a Brně; a Ester Scodittiové jsem velmi vděčný, že mě provedla Římem. Úplně nejvíc největší poděkování patří Nadine Kharabianové, že mě ve svém skvělém městě provedla po strašidelných místech, kde jsem konečně přišel na to, proč se v Torontu nechcete jmenovat Nigel. A poděkování patří i skvělým lidem z Královské hudební konzervatoře na Bloor Street za to, že vydrželi moje otázky ohledně Dámy v červeném.

Tricia Narwaniová zůstává i nadále redaktorským géniem a já mám ohromné štěstí, že můžu spolupracovat s ní a s celým týmem nakladatelství Del Rey.

A nejhlubší dík patří mým čtenářům za to, že se za mnou zastaví, ať už online, či osobně, baví se cosplayem Železného druida, pojmenovávají svá štěňata Oberon a Orlaith a dělají všemožné další nesnesitelně úžasné věci. Všichni si zasloužíte klobásu. S výpekem.

V kavárně v Denveru, srpen 2015

Kroniky Železného druida

Shrnutí dosavadního děje

Atticus O’Sullivan, narozený roku 83 př. n. l. jako Siodhachan Ó Suileabháin, strávil většinu svého dlouhého života jako druid na útěku před Aenghusem Ógem, jedním z Tuathů. Aenghus Óg se snažil získat Fragarach, kouzelný meč, který mu Atticus ukradl ve druhém století, a taky ho děsně žralo, že Atticus přišel na to, jak si udržet věčné mládí, a pořád ne a ne chcípnout.

Poté, co Aenghus Óg zjistí, že se Atticus schovává v arizonském Tempe, učiní Atticus osudné rozhodnutí přestat utíkat a postavit se mu, čímž bezděky spustí řetězec následků, které se na něj i přes jeho snahu o zachování nenápadnosti nabalují, jako když se valí sněhová koule.

V Prohnaném získá učnici Granuaile Mac Tiernanovou, najde náhrdelník, který slouží jako ohnisko indické čarodějnici Lakše Kulasekaran, a přijde na to, že ho jeho železná aura ochrání před pekelným ohněm. S pomocí Mórrígan, Brighid a místní vlkodlačí smečky Aenghuse Óga porazí. Při tom nicméně způsobí těžké ztráty konventu čarodějek, které sice nebyly zrovna hodné, ale chránily Phoenixskou metropolitní oblast před skupinami hrozivějších predátorů.

V Proklatém, druhém díle, to musí řešit, protože území Sester tří Auror se pokusí zmocnit nepřátelský a mnohem vražednější konvent a ve Scottsdale se snaží usídlit tlupa bakchantek. Atticus uzavře dohodu s Lakšou Kulasekaran a upírem Leifem Helgarsonem, zajistí si tak jejich pomoc a zbaví město veškerých hrozeb.

V Praštěném, třetí knize, přijde čas, aby splnil svou část dohody. Jak Lakša, tak Leif chtějí, aby se vypravil do Ásgardu a směle si nakráčel do hodovních síní severských bohů. Atticus dá dohromady partu drsňáků a dvakrát do Ásgardu pronikne navzdory tomu, že ho Mórrígan a Ježíš Kristus varují, že to nedopadne vůbec dobře a možná není nejlepší nápad dodržet slovo. Dojde na epickou řežbu a Ásové utrpí těžké ztráty, přijdou o norny a Thóra, Ódin je zmrzačen. Smrt norn, aspektu Osudu, má za následek, že už neplatí stará proroctví ohledně Ragnaröku a Hel se může dát do díla, aniž by se Ásové zmohli na větší odpor. Finský hrdina Väinämöinen nicméně Attikovi zvláštní shodou okolností připomene jiné proroctví, to, které kdysi dávno řekly sirény Odysseovi, a Atticus dostane strach, že za třináct let shoří svět – možná v nějaké upravené verzi Ragnaröku.

Ve čtvrtém díle, Napáleném, začíná mít Atticus – kvůli tomu, co vyvedl –, horkou půdu pod nohama a potřebuje čas na výcvik učnice, a tak s pomocí Kojota zinscenuje svou smrt. Skutečně se ukáže Hel, má dojem, že by se Atticus mohl dát k ní na temnou stranu, když zabil tolik Ásů, ale čeká ji drsné odmítnutí. Potom přijde zrada Leifa Helgarsona a Atticus jen taktak přežije útok prastarého upíra Zdeňka, kniha ovšem končí určitým příslibem, že bude moct vycvičit Granuaile v anonymitě.

V novele Dva krkavci a jedna vrána se Ódin probudí z dlouhého spánku a uzavře s Attikem jisté příměří pod podmínkou, že nastane-li Ragnarök, převezme druid roli Thóra a možná vyřeší ještě pár dalších záležitostí.

V pátém díle, Nahraném, je Granuaile po dvanácti letech výcviku připravená ke svázání se zemí, ale zdá se, že druidovi nepřátelé čekají, jen co někde vystrčí hlavu. Atticus se musí potýkat s upíry, temnými álfy, víláky a také římským bohem Bakchem a jeho střet s Olympanem přitáhne pozornost jednoho z nejstarších a nejmocnějších světových panteonů.

Jakmile se z Granuaile stane druidka se vším všudy, Atticus musí prchat Evropou, aby unikl lukům Diany a Artemidy, kteréžto bohyně mají výhrady k tomu, jak v páté knize naložil s Bakchem a olympskými dryádami. Mórrígan se obětuje, aby druidovi zajistila náskok, a v šestém díle je Atticus Uštvaný. Utíká a čelí koordinovanému pokusu o odstranění, až dorazí do Anglie a získá podporu lovce Herna a Flidais, irské bohyně lovu. Pak se mu podaří Olympany porazit a vyjednat s nimi křehké spojenectví proti Hel a Lokimu. Na konci tohoto svazku Atticus zjistí, že jeho arcidruid byl v Tír na nÓgu zmrazen v čase, a když ho osvobodí, jeho někdejší učitel má stejně mrzutou náladu jako vždy.

Ve Zničeném, sedmé knize, si arcidruid Owen Kennedy najde místo v Tempeské smečce a pomůže Attikovi a Granuaile zmařit v Tír na nÓgu pokus o převrat proti Brighid. Granuaile v Indii těžce zkouší Loki a ona se navždy změní. Vyslanec prastarého upíra Theophila zaútočí na jednoho z Attikových nejstarších přátel.

V novele Předehra k válce se Atticus radí v Etiopii s tyromantkou, aby zjistil, jak upírům nejlíp vrátit úder, a Granuaile se zatím podruhé setká s Lokim – tentokrát ovšem léčku nastraží ona.

Někde během toho všeho občas asi přišla řeč taky na pudlice a klobásy.

Kapitola 1

Neměl jsem čas provést tu loupež s patřičným smyslem pro drama. Neměl jsem ani drsné sluneční brýle. Jenom mi v hlavě hrál Tarantinův soundtrack, jedna z těch písniček s dechovými nástroji a prďavou basou, kdy kytara dělá vaka-čaka-vaka-čaka, a takhle jsem se belhal po asfaltu a měl nepříjemný pocit, že si někdo užívá voyeursky detailní záběr mých nohou. Ani můj plán nebyl zrovna mistrovský. Měl jsem pouze železného elementála jménem Ferris, který byl připravený udělat cokoli, o co ho požádám, protože věděl, že ho za to někdy v budoucnu nakrmím magií. Že mu třeba dám k svačince pár víláků nebo nějakou očarovanou věcičku. Vnímal je jako sladkosti – kouzla ho dokonce mohla dostávat do podobného stavu, jako když se člověk nafrčí cukrem.

Než jsem to rozjel, spojil jsem se s ním skrze hlínu v parku a zasvětil ho do plánu. Než přijde jeho chvíle, bude se se mnou muset proplétat mrtvými základy Toronta, bude to pro něj nicméně jednodušší než pro většinu elementálů. Spousta betonu se dnes vyztužuje železem a Ferris je teď tak silný, že si může dovolit se takhle prodírat mrtvým podhoubím novodobých měst.

Oberona a boty jsem nechal v jedné stinné uličce, seslal na sebe kamufláž a vyšel na rušnou křižovatku Front Street a York Street, kde by mě jinak mohla zaznamenat spousta kamer, nejen ty na Kanadské národní bance. Do banky jsem však vešel v otevírací době, proklouzl jsem dveřmi za někým jiným. Ferris mě následoval pod ulicí; cítil jsem, jak mi mravenčí v chodidle bosé pravé nohy.

Ve vstupní hale stáli chlápci z ochranky, ale naprosto neozbrojení. Nebyli tam ani tak od toho, aby bránili lidem v páchání zločinů, jako spíš proto, aby se jich stali svědky a mohli později poskytnout zdvořilé, leč rozhodující svědectví. Kanaďané lupiče radši vypátrali a konfrontovali, když byli úplně sami, než aby ohrožovali občany v hale banky. Někteří by mohli namítnout, že když tam ochranka jen tak stojí, tak ji nepotřebujete, jenže to není pravda. Kamery nezachytí všechno. Někdy nefungují vůbec, protože jste do party vzali sarkastického anarchistického hackera s orální fixací na lízátka nebo tak něco. Ale i když kamery zůstanou zapnuté a celý zločin zaznamenají, ochranka si všimne věcí, kterých by si kamery všimnout nemusely – hlasu, barvy očí, detailů na oblečení a tak dále.

Dveře trezoru napravo od pokladních okének byly zavřené. Nikdo zatím nepožádal o návštěvu bezpečnostních schránek. Počkal bych a vplížil se s někým dovnitř, jenže to bych mohl čekat mnohem dýl, než by mi vydržela kamufláž. A užitečnost mého cíle neměla věčného trvání – čím dřív se ho zmocním, tím větší škody budu moct napáchat. Ukázal jsem tedy Ferrisovi dveře od trezoru a požádal ho, aby je rozebral. Ať se spustí poplach.

Je úchvatné sledovat v reálném čase, jak se dveře od trezoru rozpadají a lidé kvůli tomu začínají vyšilovat. Soundtrack v mé hlavě se rozjel na plné obrátky, když jsem překročil roztavenou strusku, abych se vypořádal s další překážkou: se zamčenými skleněnými dveřmi, za nimiž jsem viděl bezpečnostní schránky. Ruční zbraně by tohle sklo neprostřelily, ale nebylo tak tlusté, aby zastavilo střely těžkého kalibru. Ferris mi nemohl pomoct s rozebíráním celých dveří tak jako předtím, jenže ani nebylo potřeba – zamykací mechanismus byl kovový a on ho dokázal v rychlosti roztavit a přesně to taky udělal. Otevřel jsem dveře a začal hledat schránku 517, číslo, které jsem dostal. Našel jsem ji nalevo u podlahy. Schránka byla široká, mělká, plochá, s jedním zámkem na klíč zákazníka a jedním na klíč banky. Obou jsem se zbavil s další Ferrisovou asistencí a potom jsem otevřel dvířka, popadl tenký tříkroužkový šanon uvnitř a strčil si ho do zakamuflovaného batohu dřív, než někdo vstoupil do trezoru. Kopnutím jsem dvířka zavřel právě ve chvíli, kdy se u rozteklých dveří konečně objevila dvojice strážných. Nakoukli dovnitř a zjistili, že skleněné dveře jsou dokořán. Jeden byl oplácaný, vysoký a buclatý a druhý vysportovaný drsňák latinskoamerického původu.

„Haló?“ houkl ten obtloustlý. „Je tam někdo?“

Ten štíhlejší předpokládal, že ano.

„Ať se hneš kamkoli, seš v záběru. Neschováš se.“

Omyl.

„Proč by ho to mělo zajímat?“ Baculáč se zarazil. „Říkáš mu, aby toho nechal, protože ho sledujou?“

Vysekanec se zamračil a zasyčel na něj: „Něco říct musím, ne? Co bys řekl ty?“

„Když se nám teď vzdáš,“ zavolal Baculáč do trezoru, „tak tě nezastřelíme. Když utečeš, pošlou na tebe chlapy s bouchačkama.“

„Ty seš ale píča, Gary,“ zamumlal Vysekanec.

Gary – mnohem lepší jméno než Baculáč – zamrkal. „Promiň, ale cos to říkal?“

„Že máš recht, Gary. Přesně to jsem měl říct tomu zloději, kterýho nevidíme.“ Podle všeho Garyho nepřesvědčil, že ho napoprvé slyšel špatně, ale nedal mu čas, aby se v tom šťoural. Překročil práh trezoru a nadhodil: „Možná je v té soukromé místnosti vzadu.“

Otočil jsem se, abych zjistil, o čem to mluví, a zahlédl jsem v zadní části trezoru další dveře. Když si zákazníci vybrali bezpečnostní schránku, obvykle šli do této soukromé místnosti a tam se s uloženými věcmi v bezpečí mazlili, dokud nebyli připravení je vrátit. Vysekanec k těm dveřím zamířil a já se přitiskl k řadě schránek a nechal ho projít. Gary ho následoval pouze ke skleněným dveřím. Stál tam, překážel mi v úniku a mračil se na rozpuštěný zámek.

„Někdo tu určitě je,“ zhodnotil. „Tohle se nestane jen tak samo od sebe.“

Vysekanec vyzkoušel dveře do soukromé místnosti a zjistil, že jsou zamčené. Vyťukal kód na namontované klávesnici a po otevření nahlédl dovnitř.

„Je tam něco, Chuyi?“ se zeptal Gary a já pro toho druhého konečně získal lepší jméno.

„Ne.“

„Tak co se to sakra děje? Je snad ten chlápek ninja, nebo co?“

To by pobavilo Oberona a já málem vydal zvuk, který by mě prozradil, kdyby měli dost rozumu vypnout alarm a poslouchat. Takhle mi ten elektronický jekot umožnil připlížit se až ke Garymu. Jelikož jsem kamufláž napájel jen omezenou zásobárnou energie v medvědím talismanu, nemohl jsem se tu moc zdržovat a čekat, až mi uhne z cesty.

Zanedlouho dorazí policie a já neměl chuť potýkat se ještě s ní.

Natáhl jsem obě ruce a tvrdě Garyho odstrčil doleva, čímž jsem si uvolnil cestu ke dveřím do trezoru.

„Chuy říkal, že seš píča, Gary,“ utrousil jsem, když jsem kolem něj probíhal. „Slyšel jsem to.“ Rozesmálo mě to, Gary totiž bude muset nahlásit, jak ho Chuy nazval, když to řekl pachatel.

Oba strážní za mnou začali vydatně nadávat a pokřikovat. Nějaký manažerský typ hned před trezorem volal mobilem policii. „Ano, promiňte. V bance se děje něco tak trochu divného. Roztekly se nám dveře. Promiňte.“

Vchodové dveře do banky se v rámci bezpečnostních protokolů automaticky zamkly, hned jak se spustil poplach, ale Ferris mi ještě jednou pomohl a už jsem byl na ulici. Jestli kamery zaznamenaly nějaký pohyb, na tom nesešlo – nikdy by to nestačilo k tomu, aby mě identifikovali.

Poděkoval jsem Ferrisovi za pomoc a požádal ho, ať zůstane v téhle oblasti, abych ho mohl odměnit. Než se odsud vytratím, budu mu muset sehnat nějakou lahůdku.

<To ale byla rychlovka,> poznamenal přes naše duševní spojení Oberon, když jsem ze sebe v uličce shodil kamufláž a podrbal ho pod bradou. <Ani jsem si nestačil schrupnout.>

„Jinak to nejde. Každá vteřina na místě činu zvyšuje šance na dopadení. Seš připravenej na menší snídani?“

Oberon naposledy jedl na etiopských pláních během epizody, jež mi odhalila existenci pořadače, který jsem právě ukradl. Jedna moje kamarádka, tyromantka jménem Mekera, mě sem navedla potom, co jsme jí sehnali syřidlo, v následujících hodinách nám ovšem nenabídla žádnou svačinku.

<Jak by ne! Kdy jsem naposledy nebyl připravenej něco zakousnout, Attiku?>

„Pravda.“

Dobře jsem věděl, že standardní postup po vyloupení banky je zašít se v nějakém nenápadném skladišti nebo garáži, ale místo toho jsem šel do rychlého občerstvení Tim Hortons – láskyplně označovaného Timmie’s –, protože jsem měl chuť na něco teplého a kávového a neměl jsem u sebe velký jutový pytel s penězi, který by mě označoval za podlého padoucha. Měl jsem batoh a irského vlkodava na vodítku, takže jsem vypadal jako místní student, a ne jako tajemný zloděj, co proklouzl ochrance Kanadské národní banky v centru Toronta.

V Timmie’s na York Street měli křiklavou, zeleno-žlutě pruhovanou markýzu, před vchodem hydrant pro případ požáru koblihové mastnoty a ceduli, která příhodně ukazovala, kudy na veřejné parkoviště.

„Jaký druh bezbožného masa tu posnídáš?“ zeptal jsem se Oberona, zatímco jsem ho k té ceduli přivazoval.

<Náboženství masa nemá vliv na jeho chuť,> odpověděl můj pes a do hlasu se mu vkradl pedantský tón.

„Cože?“

<Zbožná i bezbožná slanina přece chutnají stejně, Attiku.>

„Takže slaninu. A až budu uvnitř, buď prosím hodnej na lidi, kteří se tě budou bát. Nečůrej na hydrant a neštěkej.“

<Ááá. Baví mě, jak nadskakujou. Občas vydávají pisklavý zvuky.>

„Já vím, jenže teď na sebe nesmíme upozorňovat.“ V kaňonech ze skla a oceli v centru města kvílely sirény, jak se k bance sjížděla policie. Auta tam nakonec dorazí, ale jako první tam budou dva poldové na kolech, které jsem zahlédl, jak jedou v protisměru po York Street. „Za chvilku jsem zpátky a najíme se.“

Teenagerka u pokladny mě odhadovala pohledem, když jsem si objednal pět sendvičů se slaninou a vejcem a donut s polevou v barvách, které obyčejně bývají vyhrazené pro varování před biologickým nebezpečím. Úplně jsem jí to viděl na očích: „Na zrzka je pěknej, ale škoda těch stravovacích návyků.“

No, jak by řekl Oberon, zasloužil jsem si mňamku. Odnesl jsem červenohnědý kelímek s kávou a sáček s mastnými sendviči ven, přisedl si ke svému psovi na obrubník a rozbalil mu snídani. Z podniku zatím vylézali lidé a nahlas přemýšleli, co způsobilo takové policejní pozdvižení.

„To jsou věci, Ede,“ řekl za mnou nějaký chlap. Když jsem vešel, tak tam nebyl, ale rychlý pohled přes rameno mi prozradil, že stojí vedle svého kamaráda před výlohou, oba drží stejné kelímky jako já, oba jsou oblečení v džínách a pracovních botách a na sobě mají lehké bundy. „Houkačky! To znamená zločin. V Trahnu.“ Usmál jsem se místnímu sklonu zkracovat jejich tříslabičné město na dvouslabičné.

„No jo,“ odpověděl Ed. Čekal jsem něco dalšího, ale Ed své myšlenky na toto téma zřejmě vyčerpal.

<Hej!> ozval se Oberon obviňujícím tónem, jakmile zhltl první sendvič. <To je slanina, Attiku!>

A neříkals, že chceš slaninu? odpověděl jsem mu v duchu, protože jsem nechtěl, aby se Ed nebo jeho kamarád obávali o moje duševní zdraví, kdyby mě viděli, jak nahlas mluvím se psem.

<Ale já myslel, že to bude kanadská slanina! Nejsme snad v Kanadě?>

To jo, ale možná se teď snažíš být až příliš chytrej. V Kanadě tomuhle druhu masa neříkají kanadská slanina, stejně jako v Belgii neříkají vaflím belgické vafle.

<No, i tak je to lahůdka. Dík.>

Schramstl jsem donut, usrkl trochu kávy a následně vytáhl příčinu všech těchhle problémů: šanon plný jmen a adres, mnohdy mezinárodních.

Nebyla tam žádná titulní strana, která by příhodně osvětlovala jejich význam, ale byly seřazené podle abecedy, a tak jsem nalistoval H. Našel jsem záznam o Leifu Helgarsonovi, bylo tam uvedené jeho dřívější působiště v Arizoně. To mi prozradilo dvě věci: jak jsem doufal, jednalo se o adresář všech upírů na světě, uložený offline, a tudíž odolný vůči hacknutí. Jenomže byl taky přinejmenším několik měsíců zastaralý. Nominálně byl Leif upířím pánem opálených Arizoňanů, když se Granuaile připoutávala k zemi, ale od té doby se dvakrát objevil v Evropě – jednou v Řecku a jednou ve Francii. A taky v Německu, když budu počítat i ten ručně psaný vzkaz. Zjevně byl na cestách a já musel předpokládat, že totéž platí i o mnoha dalších jménech na seznamu, když jsem na upíry začal posílat faiské žoldáky. Jakmile se rozkřikne, že tenhle pořadač někdo ukradl, určitě se dají do pohybu. Jestli mi tedy má být k užitku, musím jednat rychle, než se dozvědí, že ho mám já. S elektronickým souborem na flešce by se pracovalo líp, ale ten seznam určitě existoval jenom v tištěné podobě proto, aby se k němu nedostali hackeři a nevyužili rychlosti dnešních technologií.

Ti dva, kteří by se o krádeži dozvěděli jako první a možná by tu zprávu rozšířili, byli majitelé oné bezpečnostní schránky: prastarý upír Theophilus a arkánní živosaj Werner Drasche.

Ten druhý byl nejspíš v Etiopii, kde jsem ho nechal, a s německými nadávkami si zařizoval let do Toronta. A věděl jsem, že Theophilus se za mnou přes oceán nevydá.

Nalistoval jsem T, ale žádný záznam o Theophilovi jsem nenašel. Sakra. Buď používá jiné jméno, nebo tu vůbec není uvedený.

„Mohu se k vám připojit, pane O’Sullivane?“ ozval se hlas s ruským přízvukem.

Honem jsem se po něm ohlédl, protože takhle by mi už nikdo říkat neměl. Stál přede mnou chasidský Žid oblečený celý v černém, % v jedné ruce hrnek s kávou a ve druhé papírový pytlík. Když jsem ho viděl naposledy, měl černé vousy, nicméně teď se mu z obou stran brady táhly šedivé pruhy.

„Rabín Josef Bialik,“ řekl jsem. „Co tady děláte?“

„Doufám, že bychom spolu mohli posnídat,“ on na to. „Ujišťuji vás, že nemám chuť se přít. Naše minulé spory mohou zůstat minulostí.“

„Jste tu sám?“ Rozhlédl jsem se po okolí, jestli se neobjeví další postavy v černém s nebezpečnými plnovousy. Když jsem ho viděl naposledy, což bylo před více než deseti lety, vyrukoval na mě se zbytkem Kladiv Božích.

„Jsem tu sám.“

„Tak se posaďte a povězte mi, co máte na srdci.“

Rabi hodil pytlík vedle mě a pak se opřel o volnou ruku a s heknutím se napůl posadil, napůl svalil na obrubník. „Stárnutí není žádná legrace,“ prohlásil. „Vypadáte dost dobře. Vlastně jste se vůbec nezměnil. Jak to děláte?“

„Řeknu vám to, když mi prozradíte, jak jste věděl, kde mě hledat. Jsem ve městě sotva pár hodin.“

„Aha! To je snadné. Kladiva Boží jsou lovci čarodějnic, že?“

„Ano.“

„Jsme citliví na používání magie. Jakékoli. Takže vás sice nemůžeme sledovat, ale kdykoli někde poblíž použijete čáry, ucítíme to. A vaši magii už znám z dřívějška. Má zvláštní příchuť. Pár bloků odsud jste jí použil docela dost.“

„A vy jste byl zrovna náhodou v Torontu?“

„Ano. Teď tu bydlím. Jsem v důchodu.“

„V důchodu? Tady?“

Rabín pokrčil rameny.

„Toronto je skvělé město. Mnoho druhů národů, mnoho druhů jídla, málo zla, pominu-li místní vládu. Hokejový tým za moc nestojí, ale člověk nemůže chtít všechno. A taky jsem se oženil. Moje žena odsud pochází.“

„Á! Blahopřeju!“

„Díky.“

„Nevykládejte si to špatně, rabi, rád vás vidím, když se mě nesnažíte zabít, ale... co chcete?“

Rabín zvedl pytlík a vylovil z něj bagel se všemožným posypem a smetanovým sýrem. Pytlík hlasitě šustil a rabi nepromluvil, dokud ho nezmuchlal do kuličky a nepoložil vedle sebe. „Asi by se dalo říct, že chci varování, jestli se tu stane něco strašného. Vy a strašné příhody k sobě patříte jako nakládané okurky a sendviče.“

Mohl jsem totéž prohlásit o něm, ale místo toho jsem řekl: „Nic se nestane. Aspoň nic neplánuju. Za pár dní budu pryč.“

„Pak bych se tedy rád omluvil.“

„Ano? Za co?“

<Za to, že mi nepřinesl svačinku.>

Ještě se s tebou nikdy nesetkal, Oberone.

<Na tom nezáleží. Jde přece o zdvořilost.>

Slušné způsoby si spolu potom ještě projdeme.

„Za moje chování před lety,“ odvětil rabín. „Udělal jsem spoustu věcí, za které mi možná nebude odpuštěno.“

„Jako třeba, že jste chapadlama těch svejch zasranejch Cthulhu vousů zabil nejmladší, nejslabší členku Sester tří Auror – pardon, nechal jsem se unýst. Já jen, že z toho dodneška mívám noční můry.“

„To se dá pochopit. A zasloužím si to. Tohle byla jedna ta epizoda a pak ta další, s tím chlapem, co tvrdil, že je Ježíš–“

„Ehm, on to Ježíš opravdu byl.“

„Když to říkáte.“

„No, celkem bych vzal jed na to, že on by vám to řekl taky. A aby bylo jasno, rabi, jeho existence nepopírá ani nezneplatňuje – natož aby vymýtila – existenci vašeho Boha. Ani žádného z mých bohů, ani nikoho jiného. On prostě je. Stejně jako Jahve, Brighid, Ódin a ostatní.“

Rabín přikývl a jeho vousy se naštěstí nedaly samy od sebe do pohybu. „Dnes už to dokážu přijmout. Tehdy jsem to nedokázal. Vyžaduje to pružnou mysl, že? Určitou otevřenost vůči myšlence, že lidé musejí ke spáse dojít svou vlastní cestou, a nemusejí nutně následovat mě na té mé. Zašel jsem ve své víře příliš daleko.“ Zavrtěl hlavou. „Je to pro mě teď těžké, myslet na své mladší já. Při těch vzpomínkách bych se hanbou propadl. Bylo ve mně tolik zloby a ztratil jsem hloubavý mír kabalismu. Ovšem ta setkání s vámi – a mimo jiné i to, když jsem zpovzdálí sledoval, jak se potom chovaly Sestry tří Auror – to mě přimělo všechno přehodnotit. Viděl jsem, že jsem se mýlil, když jsem je soudil. Neměl jsem to dělat. Nálež to dokonalé bytosti, není-liž pravda?“

„Asi. Znamená to, že navzdory té větě v knize Exodus, že člověk nesmí strpět, aby nějaká čarodějnice žila, Kladiva Boží už čarodějnice neloví?“

Rabín se napil kávy a teprve pak odpověděl. „Někteří to stále dělají. Já osobně ne. Ale mnohé z nich jsem přesvědčil, že soustředit se na jasné zlo – například na démony potulující se po této sféře – je morálně mnohem obhajitelnější než pronásledovat čarodějnice, které se ještě mohou vykoupit.“

„To rád slyším.“

„Ano, myslím, že je to dobré. Nevím, jestli to někdy bude stačit na to, abych odčinil, co jsem napáchal – vina je těžké břímě. Když člověk skočí do ohně, kolik kroků musí udělat, aby z něj vyšel? Udělal jste někdy taky takový přešlap, pane O’Sullivane?“

„Ach, bohové pod náma, ano. Hrozné přešlapy. Za některé platím doteď. A myslím, že za některé jsem ještě nezaplatil. Ale snažím se všechno napravit.“

„Copak vás trápí, smím-li se zeptat?“

To byla tak široká otázka, že jsem si ztěžka odfrkl. „Mám spoustu potíží, ale největší starosti mi teď dělají upíři. Všichni mě chtějí zabít a já mám pocit, že jim to nedokážu vymluvit. Aktivně mě teď pronásledují.“

Rabín se zamračil, až mu poklesla křoviska obočí a schlípl knír. „Upíři jsou tady ve městě? Proto tu jste?“

„Nějací tu určitě budou, ale já jsem tu kvůli tomuhle,“ opáčil jsem a ukázal na pořadač. „Jména a adresy upírů po celém světě.“

Rabi ztuhl – až na vousy. Ty se začaly pohybovat, ačkoli nefoukal vítr. Začínalo mi docházet, že prozrazují, jak je na tom po emoční stránce, a musel jsem potlačit zachvění, protože vousy obdařené částečným vědomím jsou něco bytostně znepokojivého.

„Jak jste k tomu přišel?“ zeptal se rabín.

„Pomocí té magie, kterou jste cítil. Ukradl jsem to v bance na rohu Front Street a York Street. Jsou tu tisíce jmen. Možná desetitisíce – všechno je to drobným písmem. Nejsem si ale jistý, která z nich patří vůdcům. A taky si nejsem jistý, nakolik se mi ten seznam povede zkrátit, než pozbyde smyslu. Vedení se brzo dozví, že ho mám, a všechny upozorní, aby se přestěhovali. Někteří ale možná budou tak hloupí, že si nechají staré jméno. Aspoň část jich potom vystopuju.“

„Pozoruhodné.“ Rabín nespustil oči z šanonu a rukama si přesunul ten smutný, zmačkaný bagel s všemi druhy posypu k ústům. U okrajů z něj vyjel krémový sýr a část ho rabimu spadla na okraj plnovousu a zůstala tam viset. Rabi si toho nevšímal, mechanicky, zamyšleně přežvykoval a sýr se pohupoval nahoru a dolů.

<Jen se na to podívej, Attiku. Naprostá neslušnost. Ani se nezeptal, jestli si nechci kousnout.>

Zrovna jsi posnídal pět sendvičů se slaninou.

<Ano, ale co druhá snídaně?>

Pochyboval jsem, že je rabín fanoušek Tolkiena, a tak jsem svému psovi odpověděl: Myslím, že to mu nic neříká.

„Možná... no. Pane O’Sullivane, rád bych vám nabídl pomoc, jestli ji přijmete.“

„Vy byste kvůli tomu přerušil důchod?“

„Rozhodně. Upíři jsou jedním z jasných zel, proti kterým Kladiva Boží stále bojují. Této příležitosti bychom s chutí využili.“

„Využili? Mluvíte za všechny?“

„Myslím, že mohu s jistotou říct, že se k nám ostatní nadšeně připojí. V poslední době se každopádně s upíry střetávali častěji. Něco upíry zneklidňuje, nutí je k neskrývaným přesunům.“

„To bude moje práce. Nechávám je lovit. Někteří se snaží skrývat a jiní se snaží zaplnit mocenské vakuum po těch, které jsme už prokláli.“

„Obdivuhodné. Stojíme tedy na stejné straně.“ Rabín se na mě usmál, až se mu pod vousy krátce zaleskly bílé zuby. „To je osvěžující, že?“ Během řeči pokýval hlavou a krémový sýr mu spadl na kabát. Chtěl jsem ho na to upozornit, ale zároveň jsem nechtěl kazit tenhle okamžik vzájemné shody.

„Ano, to je,“ přitakal jsem. „Kolik vašich kamarádů by se mohlo přidat?“

„Po světě jsou nás roztroušené stovky.“

„Dobře,“ řekl jsem. „Rabi Bialiku, uzavřu s vámi dohodu. Půjdeme to naskenovat, ať to můžete rozeslat svým spolupracovníkům. Za každých tisíc upírů, které Kladiva Boží vyřídí, vás o pět let omladím.“

„Jak?“

„Takjdečajem. To je moje čistě přírodní směs bylinek a pár vazeb, není na tom nic ďábelského. Výsledky vidíte před sebou.“

„Hm. Kdybychom dostali příležitost, zapíchli bychom tisíc upírů tak jako tak. Je to naše povinnost.“

„Skvěle, takže je to výhodné pro všechny. Hádám, že upíry nevycítíte tak, jak jste vycítil mě.“

„Ne, naše síla pochází z kabalistického stromu života, jenže oni jsou neživí, takže jsou pro nás neviditelní. A měl bych zdůraznit, že nedokážeme vycítit vás osobně, pouze vaši magii, která je velmi naladěná na život.“

„Jo,“ usmál jsem se na něj, „to tak bývá, když se člověk sváže s Gaiou. Hele, ehm, spadl vám sem kousíček–“

„Á! Díky za upozornění.“

Okamžitě jsme se pustili do plánování. Skenování a šíření souborů nám potrvá hodiny a Werner Drasche se určitě ještě dnes dozví, že jsem ten seznam získal. Kladiva Boží nebudou mít moc času na to něco podniknout.

„Nejlepší pro vás bude,“ řekl jsem, „když se přesunete tak, abyste před západem slunce zastihli upíry na téhle polokouli. Ti v Evropě – ti opravdu staří a mocní – se o narušení bezpečnosti dozvědí, dokud budou vzhůru, a získají tak příležitost se v noci přemístit.“

„Musíme tedy využít toho, co nám všemohoucí nabízí.“

„Nuže, taky svoje lidi varujte,“ upozornil jsem ho. „Na těch adresách můžou místo upírů čekat pasti. Byl bych mnohem radši, kdyby tenhle úder skončil jednoznačným vítězstvím těch hodných. Aspoň projednou.“

„Kéž by to tak dopadlo,“ opáčil rabín a vousy se mu stočily, což snad naznačovalo, že je šťastný. „I kdyby se nám nepodařilo zabít ani jednoho, jsem rád, že jsme se dnes setkali, pane O’Sullivane. Potvrzuje mi to, že jsem udělal dobře, když jsem si zvolil klidnější a tišší cestu. Kdybych se držel svého fanatismu, tak by to velké dobro, ke kterému se chystáme, vykonat nešlo.“

To asi chtěl zdvořile říct, že kdyby mě před dvanácti lety zamordoval, nemohli bychom dnes společně zabíjet upíry, nehodlal jsem ovšem pronést nic, co by v něm vyvolalo ještě větší pocit viny. Nemohl jsem ho soudit; bohové věděli, že jsem toho za svůj dlouhý život musel odčinit víc než on.

Rozešli jsme se v dobrém a vyměnili si telefonní čísla jako staří přátelé.

Jakmile jsem tedy vyvolal mezi upíry rozruch a některé možná díky Kladivům Božím čekala zanedlouho konečná smrt, vydal jsem se na nákupy. Nepochybně za mnou mířil arkánní živosaj a já se musel připravit. V Torontu sice nikdy nechcete být Nigel, ale já se jím musel naposledy stát, pokud jsem se chtěl o Wernera Drascheho postarat. A s trochou štěstí by mě tahle kapitola mé minulosti nemusela víckrát pronásledovat.

Nejdřív jsem se stavil pro pár věcí v Bylinkové klinice a lékárně ve čtvrti Roncesvalles a pak jsem se vydal do prodejny Jerome’s na Yonge Street pro vhodný kostým – no, pro společenský oblek, ve kterém jsem se cítil jako v kostýmu pokaždé, když jsem se do něj navlékl a utáhl si kolem krku kravatu. Chlapík v galanterii povídal, že se do módy vracejí askoty, a já na to, že ne, ne, nevracejí, že má strašně špatné informace. Ale stihl jsem si tam koupit zlaté kapesní hodinky a holicí soupravu – obojí budu nutně potřebovat, abych si mohl zopakovat roli Nigela.

Odvezli jsme všechny nákupy do hotelu v centru města a tam jsem si na pokoji v záři bílé žárovky, která útočila na žluté tapety a žulovou kuchyňskou linku v odstínu síry a sraženého mléka, s výrazem hlubokého neštěstí holil kozí bradku a Oberon se mě snažil utěšit improvizovaným zpěvem.

< V hotelu, kde nemaj hovězí, vousy svý shodíš!

Výpek tě nespasí! Proměnou v Nigela si škodíš!>

„Oberone, vážím si té snahy, ale tímhle mi nepomáháš.“

<Zrovna jsem se chystal začít s kvílivým kočičím sólem. To mi vždycky zlepší náladu.>

„Prosím, jen to ne. Slituj se nade mnou.“ Opláchl jsem si holou bradu, osušil se a začal s druhým krokem. Při něm jsem využil svůj nákup z Bylinkové kliniky, jeden z hotelových plastových kelímků, pár kapek Everclearu a tyčinku na míchání kávy.

<Hele, co to tam děláš? Že to není nějakej hnus, co budu muset vypít?>

„Ne, není to čaj. Je to tinktura. Vzpomínáš si, jak mi na Bylinkové klinice dovolili použít jejich hmoždíř?“

<Jo. Hodně se tě vyptávali.>

Ano, byli docela zvědaví a já jim zalhal, že je to na mast, ale ve skutečnosti mi tahle bylinková směs krátkodobě podpoří růst vousů.

Když jsem potřeboval opravdu rychle zestárnout nebo si nechat narůst něco směšně medvědího během několika dní, místo abych čekal několik měsíců, použil jsem tuhle směs, kterou jsem si upravil trochou alkoholu a Gaiiných kouzel – podobně jako Takjdečaj to byla směs docela obyčejných bylin s maličkou pomocí. Vzal jsem kapátko, dával si dobrý pozor, kam kapky dopadají, a nanesl si tinkturu na obě tváře, do poloviny čelisti. Ráno tam budu mít vousy jako po několika týdnech, kotlety úplně jako z devatenáctého století. Jakmile si na sebe vezmu formální oblek, strčím si do vesty s šedým proužkem zlaté kapesní hodinky a ulíznu si vlasy, budu vypadat jako ten mladík, co se v roce 1953 dostal do tolika problémů.

„Jenom mi to pomůže vžít se do role. Nehrál jsem ji už sedmdesát let.“

<Co s tím Nigelem vlastně máš? Pořád jsi mi neřekl celej příběh.>

„Á, ty chceš, abych ti vyprávěl, co? No, jsme v koupelně a ty jsi dost špinavý od všeho toho bláta, co se na tebe nalepilo v Etiopii...“

Oberon začal vrtět ocasem.

<Poslechnu si při koupeli příběh o historickém Attikovi?>

„Tak pojď, skoč si do vany a já ti povím, proč v Torontu nikdy nechceš být Nigel.“

<Dobře!>

Oberon začal divoce vrtět celou zadní polovinou těla a do vany pospíchal tak, že strhl sprchový závěs.

<É, byl ošklivej,> vysvětlil. <A překážel.>

Kapitola 2

Ásgard je cizí místo, nepodobné tomu, co znáte z filmů, komiksů nebo fantasy maleb. Možná až na to, že působí dojmem akvarelu, pigmentů nanesených na ostře bílém papíru tak, že u okrajů jsou jasně ohraničené a uprostřed se všechno míchá. Atticus ho takhle tak trochu popisoval – světlo je tu napjaté, studené a suché, na rozdíl od Tír na nÓgu, který se vyznačuje vizuálním teplem a bohatostí jako obrazy Johna Williama Waterhouse. Opravdu sem nepatřím a nemůžu se dočkat, až odsud zmizím.

Orlaith a já jsme tu nicméně uvízly, dokud se mi nepodaří odstranit si z paže Lokiho značku – a nejlepší šanci, jak to uskutečnit, mám u Ódina.

Vysvětlil mi, že to znamení je jakýsi plášť naladěný na Lokiho genetický podpis – bůh lží ho ovšem prohlédne, když chce. I Hel a Jörmungand mají svoje znamení, to díky nim se skrývají před bohy, čímž dopalují Ódina a Manannána Mac Lira a všechny ostatní, kteří se snaží vyvěštit jejich polohu. Jenže Loki pořád ví, kde jsou, stejně jako teď ví, že já jsem v Ásgardu. Hrozně by ho zajímalo, co tu dělám – říkal to a vyhrožoval Orlaith, jak mě chtěl přimět, abych mu vysvětlila svou první výpravu, když jsem šla požádat Ódina o pomoc.

Otec veškerenstva tehdy tvrdil, že bude potřebovat Lokiho genetický materiál, aby znamení odstranil, a mým úkolem bylo nějaký zajistit. Když jsem se potom vrátila do srubu v Coloradu, zjistila jsem, že tam na mě Loki čeká. Myslel si, že mě překvapí, jenže srub byl dobře chráněný před ohněm a povedlo se naopak mně překvapit Lokiho. Věnovala jsem mu tomahawk do zad a rychlou ránu do brady a on mi dal krev a zuby a dopřál mi tak jistou pomstu za to, co mi provedl.

Co je ale na tom nešťastné, náš srub v Coloradu už není bezpečný – Loki o něm teď ví a nový úkryt v Oregonu bude připravený až za několik dní, možná i týdnů. Všechno asi běží, jak má: Atticus loví chlapa, který na Aljašce zabil jeho kamaráda, a já se mám čím zaměstnat tady. Ne že bych měla něco činorodě podnikat – jelikož tu není moc co dělat, jedině čekat, až Ódin vymyslí řešení –, spíš ve smyslu osobního růstu: musím si v hlavě vybudovat nový prostor a musím se rozhodnout, jestli literární lešení postavím v jazyce, který už trochu ovládám, jako je ruština, nebo se naučím nějaký úplně nový. Frigg byla tak hodná, že mi přinesla pár vybraných děl z „nějaké knihovny v Midgardu“, takže teď čtu Dostojevského Zápisky z podzemí. Tu a tam s nějakou pasáží souhlasím: Příroda se vás neptá, nestará se o vaše přání ani o to, zda se vám její zákony líbí nebo nelíbí. Musíte ji brát, jaká je, se všemi důsledky. To není vůbec špatné, ale po extatickém optimismu Walta Whitmana mi to připadá trochu jako obyčejná ovesná kaše – bohatá na vlákninu a zdraví prospěšná, avšak postrádající jistou radost. To ovšem při srovnání s Whitmanem může platit téměř pro každého. Tak jako tak toho budu muset předtím, než se rozhodnu, v daném jazyce přelouskat ještě hodně. Když už si dám tu práci, že se něco naučím zpaměti, chci, aby to bylo transcendentní a hodné toho rozléhat se mi hlavou.

Co se mi v ní ve skutečnosti pořád ozývá, i když bych byla radši, kdyby vládlo ticho, je hlas mého mladšího já, volající po tom, aby došlo na dávno zaslouženou odplatu mému otčímovi. Ten se totiž podobně jako Dostojevského vize přírody neptá na svolení a nezajímá ho, co si přejete ani jestli ho máte rádi. Drancuje a znečišťuje svět a vysmívá se každému, kdo nemá žaludek na to jednoduše uchvátit, co se dá, dokud to jde. % možné.

Jednou jsem se Attikovi přiznala, že se chci stát druidkou částečně proto, abych to mohla svému nevlastnímu otci nandat, protože lidské zákony to nedovolují. Atticus podotkl, že jít po jednotlivých znečišťovatelích není racionální, a já to chápu. Má pravdu.

Jenže tahle potřeba není racionální. Je emoční a já s ní musím něco udělat. Nemůžu to jen tak hodit za hlavu. Otčím je víc než pouhý znečišťovatel. Je to hajzl, co se směje zvířatům umírajícím v jeho ropných skvrnách.

Obávám se ale, že ve svých soukromých fantaziích o pomstě přehlížím obří cedule s nápisem Blížíte se k osudové chybě a Nevstupovat, protože vás čeká smrtka s velkými, ošklivými, ostrými, špičatými zuby. Jasně si uvědomuju, že bych měla tenhle jed vypudit z hlavy a prostě toho parchanta přežít. Někdy nicméně děláme věci, jež nedávají smysl jinak než v nějakém tajuplném kalkulu skrytém v našich emocích. A můžeme se uchylovat k terapii nebo náboženství, aby nám poskytly úlevu, jako když si namažeme odřenou kůži balzámem, jenže tím bráníme vlastní síle v tom, aby nás uzdravila, a snažíme se umlčet starou bolest novými opiáty. Nějak se s tím budu muset srovnat, s vědomím, že to nedopadne přesně tak, jak bych chtěla, ale vyjdu z toho s pocitem očištění od sklíčenosti, kterou ve mně otčím pořád vyvolává.

Je dokladem, jakou nade mnou pořád má moc, že jsem na něj dokázala myslet v takovém prostředí. Navzdory tomu, jak cize Ásgard působí, jsem si pro svá studia nemohla přát lepší pohovku; pokoje pro hosty jsou bohatě zásobené květinami a ovocem, jsou dostatečně světlé a mám tu i teplý termální pramen ke koupání, když se mi zachce vyměnit jeden přepych za druhý.

Tohohle dekadentního odloučení si užiju pár dní, než mě zavolají do Ódinovy síně. Ódin se domnívá, že našel řešení, a je tu s ním trpasličí Runový skald Fjalar a jeho žena Frigg.

Ódin drží v ruce kamenný váleček, který mi připadá znepokojivě povědomý, a promluví hlasem připomínajícím kouř a whiskey.

„Máme-li tě zbavit Lokiho znamení, budeme muset bojovat ohněm proti ohni. Fjalar mi pomohl vytvořit runu popela, jež spálí, co do tebe bylo vypáleno. Je napuštěna Lokiho genetickým kódem a díky tomu odemkne pečeť a umožní proměnu.“

To zní, jako bych mohla dostat víc, než chci.

„Ehm... jakou proměnu?“

„Ve svobodného člověka. Rovněž však v Lokiho porážku.“

Ódin se kratičce usměje, ale podle mého názoru nepočítá skóre správně.

Loki mě v té jámě u Taňčávúru nejen ocejchoval – sebral mi dvě velmi mocné magické zbraně: Ztracené Vájuovy šípy a Fuilteach, mou vířivou čepel, kterou vyrobili yettiové. Abychom skóre srovnali, musel by je zase někdo ukrást Lokimu.

Ódin vzápětí podá kamenný váleček Fjalarovi a ten ho uchopí železnými kleštěmi a vrazí ho do uhlíků v Ódinově krbu. Hlavou mi blesknou scény z několika filmů, kde padouch udělá něco podobného, aby v houževnatém hlavním hrdinovi vzbudil hrůzu, ale těším se na to. Vydržela bych jakoukoli bolest, abych se Lokiho cejchu zbavila. Bolest vyprchá, svoboda však přináší radost trvale. Uznávám, že svoboda, po níž toužím, je duševní povahy – hlavně chci zpátky soukromí. Když víte, že vás nějaký úchyl sleduje, nepodobá se to žádnému fyzickému omezení, jsou to okovy na vašem svědomí.

Možná deset vteřin všichni hledíme do ohně a pak nám dojde, že čekat mlčky, dokud se váleček neohřeje, by bylo divné. Frigg si odkašle a zeptá se Fjalara: „Vyrazíš brzy do Svartálfheimu?“

„Velmi brzy,“ odpoví trpaslík, než se však stihnu zeptat, proč by měl jet na návštěvu k temným álfům, vstoupí do toho Ódin s jasně čitelným výrazem člověka, který si zoufale přeje mluvit o něčem jiném.

„Pověz mi, Granuaile, prozradil Loki ještě něco, podle čeho bychom mohli odhadnout, kdy něco podnikne?“ zeptá se.

„Ne, mluvila jsem hlavně já. Řekla jsem mu, že až ho příště uvidím, zabiju ho. Přešel to bez odpovědi, ale předpokládám, že to platí i naopak.“

Vrátím se pohledem k trpaslíkovi a zvážním. Když jsem ho viděla naposledy, pracoval na sekerách, které mohly temné álfy zasáhnout i v kouřové podobě a přinutit je, aby se zase zhmotnili. Jestli se chystá navštívit Svartálfheim, nemusí se jednat o nějaký nevinný výlet.

Probrat to nestihneme, protože Runový skald řekne: „Je to připravené.“ Vytáhne váleček z ohně. Kámen slabě rudě září. Není jasně oranžový, jako byl ten Lokiho, nicméně nepochybuju, že i tak ucítím žár. „Podej mi ruku, rychle, prosím.“

Orlaith, bude mě to bolet a budu trochu křičet, ale nenech se tím rozhodit. Potřebuju to.

<Tak jo, když to říkáš.>

Vyhrnu si levý rukáv a odhalím biceps, kde si mě Loki cejchoval. Fjalar natáhne levou ruku v rukavici, navede si tu mou do levého podpaží a tím ji potom stiskne. Dlaní mi znehybní loket, abych držela paži rovně.

„Snaž se nehýbat. Přemáhej instinkt.“

„Dobře.“ Kývnu na něj a pevně si jazyk opřu o zuby. Nechci si ho ukousnout, až udeří bolest – a jsem si docela jistá, že ta udeří bez ohledu na to, co udělám pro její zablokování. Když mě Loki cejchoval, blokovala jsem, co jsem jen mohla, a stejně jsem to cítila; ten jeho váleček mi nepopálil jenom kůži – seškvařil mi auru, jestli jsem správně pochopila Ódina, poznamenal mě na úrovni přesahující pouhé tělo. Fjalarova runa popela pravděpodobně udělá totéž. Aspoň v to doufám – nechtěla bych to dělat naněkolikrát.

Fjalar mi váleček umístí nad biceps a já cítím, jak mi z něj na tvář a na paži sálá horko.

„Do toho,“ procedím přes zaťaté zuby a Fjalar neváhá. Pevně mi sevře loket, spustí kámen přímo na Lokiho značku, zasyčí to a přijde bolest, na jakou se nedá připravit. Pálí mě všude, nejen na paži, svaly se mi zatínají a hrdlo ani nedokáže vykřiknout, pouze na začátku ohromeně heknu. Ale při tomhle prvním rychlém zalapání po dechu otevřu ústa, a i když jsem se proti tomu snažila provést opatření, stejně se kousnu do jazyka. Ucítím v ústech měďnatou krev a po celém těle mi vyrazí pot.

„Ááá!“ Z úst mi vytryskne krev a postříká Fjalarovi obličej. Trpaslík mi runu na ruce drží mnohem déle než Loki. Nebo mám možná jen ten pocit.

V mysli uslyším Orlaith.

<He! Granuaile, to je krev! Měl by toho nechat! Ubližuje až moc!>

Srdečně souhlasím, opáčím však: Už to moc dlouho nepotrvá. A zahojí se mi to.

„Musíme mít jistotu, že vypálíme všechno,“ řekne Fjalar.

„Už mi to... propálilo kůži!“

„Á! No ano.“

Nato runu odtrhne a spolu s ní se ode mě oddělí i pár cárů pokožky. Fjalar mě pustí a houkne na dvojici valkýr: „Přineste vodu.“

Uniklo mi, kde se tu vzaly, a nevnímám, jak dlouho trvá, než se vrátí – ta bolest trvá celou věčnost –, dvě valkýry však přinesou velkou vázu, ve které šplouchá studená voda. Strčím do ní ruku a bodavá bolest částečně poleví. Potom se mi podaří vypnout nervy, s úlevou paži vytáhnu a prohlédnu si díru v bicepsu. Po Lokiho cejchu nezůstala ani stopa – vidím jen křupavoučkou Granuaile. Nemůžu ruku ohnout, ale stejně se v deliriu zasměju. Bůh lži využil tu temnou, příšernou bytost, aby mi zlomil většinu kostí, a pak mě ocejchoval v domnění, že mi zlomí i mysl a promění mě ve svého pokorného služebníka. No, tak úplně mu to nevyšlo.

„Haha. Hahahaha. Nasrat, Loki.“ Otočím se k Ódinovi a usměju se od ucha k uchu. Je mi jedno, že i mým vlastním svalům to připadá vyšinuté. „No ne?“

Kapitola 3

Zatímco se napouštěla vana, rozbalil jsem takové to směšně malé hotelové mýdlo a potom se podíval na Oberonovu blátem slepenou srst, hlavně na břiše. Čekal mě souboj Davida s Goliášem, ale neměl jsem jinou možnost než pokračovat a doufat, že to pidi mýdélko vyhraje.

„Tak jo, kámo, jdeme na to.“ Začal jsem tím, že jsem Oberona zespodu postříkal, a pak jsem mu poléval záda kelímkem. „Ne že se otřepeš dřív, než skončíme.“

<Hí hí! To lechtá, Attiku! Honem, zabav mě.>

„Dobře, začínáme.“

Abys pochopil, co mě potkalo, musím tě nejdřív trochu seznámit s historií Toronta.

Do tohohle města jsem přišel na podzim roku 1953 jako student nultého ročníku medicíny.

Svět se po střílení ze všeho možného ve dvou světových válkách a potom ještě ve válce v Koreji přiučil hodně o chirurgii a záplatování těl a mě napadlo, že bych mohl okoukat něco užitečného, a tak jsem se pod jménem Nigel Hargrave zapsal na Torontskou univerzitu. Měl jsem v úmyslu tu pár let pobýt coby opravdový budoucí lékař. Nakonec jsem se zdržel jenom pár měsíců, a to kvůli jedné strašidelné staré budově a tragédii z devatenáctého století.

Torontská univerzita byla vlastně souborem sta- rých kolejí, z nichž mnohé byly nábožensky přidružené, a jedna taková škola – dnes je to Královská hudební konzervatoř na Bloor Street – bývala kdysi dávno baptistickým seminářem. Je to gotický div z červeného kamene postavený v roce 1881, budova, u které si můžeš být jistý, že se architekt sám pro sebe maniakálně chechtal, když se nadýchal výparů z olovnatých barev. Špičaté vížky, ostře lomené střechy a velká okna. Dřevěné podlahy, které duní a vržou, když po nich jdeš.

A na konci devatenáctého století tam chodil mladík jménem Nigel, zasnoubený s Gwendolyn z Winnipegu, tmavovlasou a se žárlivým pohledem.

Oberon přerušil vyprávění otázkou. <Hej, neexistuje nějaká příšera jménem Žárlivost, Attiku? Jednou jsi mi o ní vyprávěl a já si to pamatuju, protože se nechovala pěkně k masu.>

„Ach ano, to je ta Shakespearova hláška z Othella. Netvor zelenooký to jest, jenž potravě se posmívá, než zhltne ji.“

<Takže to není rozumná příšera.>

„Ne.“

Jednou v létě, kdysi dávno – to ještě nebyly automobily a lidé jezdili v kočárech tažených koňmi nebo chodili pěšky –, Gwendolyn přecházela udusanou hliněnou Bloor Street, aby navštívila svého Nigela. Upekla pro tu příležitost dort a na sobě měla červené šaty a přes ramena tenký šátek téže barvy. Ty šaty jí koupil Nigel a ona věděla, že on na sobě bude mít šedý pruhovaný oblek, který mu zase koupila ona, a nejspíš měla za to, že tvoří velmi elegantní pár s vytříbeným vkusem. Ale protože se bála, aby jí neupadl dort, nepřešla ulici k semináři tak rychle, jak asi měla. A nevěnovala pozornost okolí.

Proto se ani nepokusila uhnout z cesty kočáru, který ji srazil – neviděla ho.

Nigelova duše se celkem rozumně přesunula tam, kam si myslel, že by měla jít, což byl názorný příklad, proč je někdy lepší nastavit druhou tvář.

„Myslíš?“

<To si piš, máš to spočítaný.>

„Jo.“