Labuť a lovec

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.ivysehrad.cz

www.albatrosmedia.cz

Jiří Březina

Labuť a lovec – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2024

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Lence, Ondrovi, Adamovi a těm,
kdo tady byli před námi

Na počátku nebyly řeky

Byl jen led

Potom Horká matka led rozehřála

Voda začala proudit

Místo ledu byla hlína

Horká matka zasadila stromy

Z hlíny uhnětla Říční lidi

Lesní lidi stvořila z kamení a písku

Proto jsou tak hloupí

Labuť

Každý krok vytlačí studenou vodu mezi prsty. Kožené nohavice jsou zmáčené až ke kolenům. Vzduch přináší tmavé vůně a chřestí přitom stvoly rákosu.

Lovec nespěchá. Nemůže se rozhlédnout kolem sebe. Vidí jen úzkou mokvající stezku sevřenou stěnami suché vodní trávy.

Ale slyší. Cítí.

Dýchá pomalu a plynule. Kdyby ale vydechl prudčeji, u nozder by se mu objevily obláčky páry.

Nad hlavou se modrá nebe, ale voda dýchá chladem. V tomto období se tady bahno často leskne a křupe jako tenký led.

Údolí křičí. Vodní ptáci se vracejí. Ozývají se ze všech stran, od řeky a od močálů nejvíc.

Kolem Lovce ale jako by stála hradba ticha. Jako kdyby tady byl sám.

Přesto věří, že se nevrátí bez kořisti. Duchové jsou na jeho straně. Ráno vyšel z chýše. Radil se s duchem Hnědého.

Něco ho přitom přimělo vzhlédnout k obloze. Vysoko na nebi, přímo nad jeho hlavou, se vznášel orel.

Dobré znamení. Předzvěst ptačího úlovku.

Vybavil se podle rady duchů.

Luk z jilmového dřeva. Ze stromu, který si vyhlédl. Roky ho sledoval, pečoval o něj. Na podzim kmínek porazil svou sekyrkou s ostřím ze štípaného kamene. Celou zimu na něm pracoval. Trpělivě dřevo zbavoval jednotlivých vrstev, namáčel a nechával sušit.

Tětiva z jelení šlachy je pevná a pružná, napínal ji a pomalu pouštěl mnohokrát, nikdy nezapomněl na zaříkání.

Teď si novou zbraň nese v ruce, spolu s ní třímá několik šípů. Jsou dokonale rovné a pevné, z mladého smrčku. Pernaté letky přesně vsazené, šíp letí rovně jako po vodní hladině. Hroty z kůstek a ostrých kamenů dokonale upevněných tenkou šlachou a zalité březovým dehtem.

A mezi nimi dva šípy na ptáky. Místo ostrého hrotu palička. Zraní, srazí lehkého ptáka z nebe.

Za opaskem zastrčený vrhací klacek, ze dřeva tvrdého a těžkého jak kámen. Je vyřezaný a hladce vyleštěný. Tvarem připomíná křídlo sokola v letu. Jako sokol vyrazí z lovcovy ruky, doletí až k obzoru a málokdy mine cíl.

Kroky tiše čvachtají. Zastaví se, naslouchá. Otáčí hlavou, pátrá po jakémkoli zvuku, který by prozradil kachny. Rády se schovávají v labyrintu rákosí. Musí tady někde být.

Všude klid.

Pokračuje v cestě pěšinou. Sestupuje do údolí, blíž k řece, blíž k vodě. Na několika místech tu Říční lidé nanosili rákos a větve, vytvořili chodníčky. Přesto je všechno podmáčené. Záplavy nasytily půdu.

Lovec cítí hlad, něco ho šimrá v nose, nějaký pach. Snad laň nebo los?

Je tu ale ještě něco, něco se ve vlhkostí nasáklém vzduchu nese po větru. Jeden z těch mnoha slibných pachů jara?

Slunce stoupá výš a výš. V polovině dne už bývá teplo. Lovec se vidí, jak v osadě připravuje maso, které přinesl. Najíst se. Potom se vyhřívat na plochém kameni. S plným žaludkem shlížet do údolí.

Myšlenka na jídlo ho vrací do přítomnosti. Nebe je zatím prázdné, navzdory kejhání a křiku vodních ptáků od mokřadů níž po proudu.

Lovec je však klidný. Pokud mu duchové chtějí dopřát úlovek, učiní tak. A kdyby ne, v řece je několik vrší. Ženy je určitě přijdou prohlédnout a vybrat. Děti chytí v potoce pstruha, v řece lipana.

I když se jeden do osady vrátí s prázdnou, někdo z ostatních vždy něco přinese.

Tak to u Říčních lidí chodí.

Ve chvíli, kdy mu hlavou prolétne představa masa vodního hada, zaslechne odněkud zdálky nezřetelný zvuk.

Zaposlouchá se. Potom nastaví tvář nebi, přimhouří oči. Něco se blíží.

Rytmický zvuk ho překvapí. Zamrazí na zátylku. Napadne ho, že je to duch, cestující vzduchem.

Rychle se ale z paměti vynoří vzpomínka. Je to několik zim, kdy se nad údolím tihle ptáci objevili. To byl Lovec ještě chlapcem.

Teď jsou labutě zpět.

A on je mužem a lovcem. Tím, kdo se vrátil.

Ranní znamení dává najednou smysl. Tohle bude jeho úlovek, tučná labuť, velká, dost jídla pro každého.

Přinese ji do osady a bude se tvářit, jako že o nic nejde, a ostatní budou říkat, jak je to malý a ubohý kus ptáka, ale všichni už se budou těšit, až ji Lovec připraví, až opatrně oškube peří, které použije na ozdoby a na letky šípů.

Až vyhloubí klackem jámu a vymaže ji jílem. Rozdělá oheň.

Až maso předá svému staršímu bratrovi, který ho naporcuje, zabalí do listů a vloží do rozpálené jámy.

Až Bratr rozdělí vonící jídlo mezi ostatní. Každý si pochutná a Lovec opět zvýší svou cenu, i když nahlas to nikdo neřekne.

Aniž by spustil oči ze směru, odkud se ptáci blíží, připraví luk ke střelbě. Přiloží šíp k tětivě a čeká.

Konečně jsou tady. Je jich pět. Letí překvapivě nízko, jsou na dostřel. Chystají se přistát, zřejmě míří na mokřady, vyživované řekou.

Jsou ohromné. Větší než husy, tělo mohutnější než volavky.

Plynulým a neuspěchaným pohybem pozvedne luk, přitom natáhne tětivu. Bez dlouhého míření vystřelí.

Ten pohyb jeho tělo zná, nemusí ho ovládat myslí, provádí ho po tisící. Stačí jen očima sledovat cíl a ruce udělají zbytek.

Šíp míří tam, kde pták teprve bude.

Doletí tam právě včas.

Vyděšený výkřik.

Tělo nebeského tvora se ve vzduchu přetočí. Setrvačnost ho jen malou chvíli nese dál, ale už v následujícím okamžiku padá jako kámen.

Lovec upřeně sleduje, jak zraněná labuť mizí za stvoly rákosu. Snaží se odhadnout směr a vzdálenost k místu pádu své kořisti.

Maso.

Srdce mu buší.

Jen aby labuť nezmizela za řekou, valí se v ní jarní proudy, není snadné ji překonat na člunu a do mokřadů by se jinak nedostal.

Rychle zažene pochybnosti. Ne, zraněný pták přece tak daleko dopadnout nemohl. Určitě teď dohasíná někde v bahně nedaleko odsud.

Škoda že s sebou nemá psy. Bál se, že by plašili kořist, teď by se hodili.

Rozhrnuje rákosí. Pomáhá si přitom lukem, kterým láme a ohýbá vzpouzející se stvoly.

Nohy se boří po kotníky. Lovec našlapuje opatrně, nerad by tady někde uvízl, dostat se z hustého bahna na jílovité hlíně není jen tak. Jako by za kotníky tahali duchové podsvětí.

Když se rozhodnou člověka zadržet, musí se pak nešťastník válet a tahat za stvoly rákosí, plazit se jako had, dokud mu země nevrátí aspoň jednu nohu. Děti, které se vrátí do tábora od hlavy až k patě zamazané, sklidí posměch. A po tom Lovec netouží.

Má úctu ostatních, a tak to musí zůstat.

Cesta za úlovkem je složitá. Lovec se ale nevzdává. Ocitá se na kraji tůně, překračuje vyvrácený a mrtvý kmen, prodírá se vrbovým mlázím.

Rákos houstne a zase řídne, přechází v orobinec, Lovec bloudí, točí se v kruzích.

Kde je ta labuť? Naslouchá, jestli nezachytí nářek zraněného ptáka, bezmocné plácání křídel, ale kolem se válí jen to vlhké ticho.

Jako by se mělo něco stát. Nebo už se stalo?

Lovec zatají dech. Neudělal něco špatného?

Nerozhněval duchy? Vztahy lidí a duchů jsou složité, člověk se v nich jen těžko vyzná, ani vidoucí si často nevědí rady.

Co jednoho ducha potěší, jiného rozzlobí. Život je chůzí na tenkém ledě, každé rozhodnutí nese následky.

Co když na sebe zabitím labutě uvrhl kletbu? Bude tady bloudit, dokud nezahyne hlady? Nebyl by první, kdo už se nikdy nevrátil do osady, kdo zmizel beze stopy.

Nakonec k němu dolehne zvuk vody. Řeka je nedaleko. Vydá se tím směrem, už jen aby zjistil, kde je.

Rákosí řídne. Lovec už vidí lesknoucí se vodu, jak si nachází cestu mezi balvany.

Ocitá se na písčitém břehu. Než vyjde z houští, ještě si opatrně prohlédne protější stranu. Vždy je třeba mít se na pozoru před nezvanými hosty z lesů zvedajících se nad oběma stranami údolí.

Nakonec koutkem oka zachytí něco světlého. Nedaleko od něj něco prosvítá mezi větvemi vrbového proutí, porostlými prvními drobnými lístky.

Je tam.

Je to ta labuť.

Zůstala na tomto břehu, dopadla na písčinu vytvořenou zákrutem řeky.

Lovec se rozběhne a proskočí křovím.

Ještě než se jeho nohy dotknou písku, vykřikne hrůzou. Pak padá na kolena a zděšeně couvá.

Oči upírá na svou kořist, na zraněnou Labuť. Ta mu pohled vrací. I ten její je plný strachu.

Lovec si zakryje ústa dlaní, jako by chtěl zabránit dalšímu výkřiku. Potom si vzpomene na svůj luk, na svazek šípů, které drží v ruce spolu s ním. Pokouší se jeden z nich založit na tětivu, ale šípy se rozsypou na zem. Snaží se jeden z nich sebrat, šátrá pod sebou, oči pořád na Labuti.

Nakonec jeden konečně zvedá, ale třesou se mu ruce. Bezmocně zápasí s důvěrně známou zbraní, jako dítě, které drží poprvé v ruce opravdový luk.

Pak Labuť zasyčí.

Jazyk je ptačí, ale řeč – lidská.

Lovec jí nerozumí.

Strachem sevřená mysl jen pomalu nalézá odpověď na otázku, co se děje. Nakonec ji ale najde.

Tahle bytost cestovala přeměněná v ptáka.

A on ji srazil z nebe.

Teď je v jeho moci.

Pomalu si sedne na paty a pozorně si Labuť prohlíží. Ne, tohle stvoření rozhodně nepatří mezi Říční lidi. Ale ani mezi ty z lesů.

Všichni lidé mají přece tmavě hnědou kůži.

Všichni mají hnědé vlasy.

Všichni mají světlé oči, modré a průzračné, studánky, ve kterých plave duše.

Tahle bytost má rysy mladičké dívky.

Její kůže je však mnohem světlejší než ta Lovcova.

Její oči jsou černé jako noc, ke spánkům od nich vedou černé linky.

Její vlasy jsou černé jako uhel, zapletené do podivného tvaru.

Kůže jako labutí peří, oči jako pták.

Ani její oblečení nepatří do Lovcova světa. Zatímco mladý muž má na sobě nohavice z jelení kůže a přes ramena přehozený krátký pláštík z bobří kožešiny, dívka je oděná do něčeho mnohem jemnějšího.

Do světlé haleny ze lněné látky, pokryté korálky, černými a červenými vlnovkami. Na krku má náhrdelník z bělounkých mušlí. Na zápěstí náramek z jednoho kusu lesklého kamene.

Nic takového Lovec ještě nikdy neviděl. Zvědavost ho nutí se k dívce pomalu přiblížit.

Ta ho sleduje. Nehýbá se.

Kam ji Lovcův šíp zasáhl? Už to vidí. Labuť si drží nohu. Kotník má nateklý a celý modrý.

Neuteče.

Lovec stojí tiše nad ní a přemýšlí, co udělá. Uvědomuje si, jak je krásná, jak je drobná, jak jemná je její kůže, rysy ve tváři.

Temné labutí oči jako by k němu vysílaly nějaké kouzlo.

Vezme si ji. To udělá.

Odhodlaně, ale opatrně se skloní nad dívku. Ta zdvihne paži v obranném gestu. V ruce ale nemá nic. Nemá zbraň.

Lovec ji rychle popadne, pevně ji obejme rukama a postaví na nohy. Dívka zasténá strachem a bolestí, ale pak zmlkne, jako by se zalekla i svého hlasu nebo toho, jak na něj Lovec zareaguje.

Lovec cítí její horké tělo i zvláštní vůni, kterou vydává. Takovou kořist si nepředstavoval ani v nejdivočejších snech. Často s ostatními muži mluvili o tom, že si opatří ženu mezi Lesními lidmi, při některé z válečných výprav.

Ale takovou ženu v lese nechytí. Takovou nemá nikdo.

Vláčí dívku podél břehu, dokud nenajde úzkou pěšinu, po které chodívají jeho lidé z osady na hůrce. Postrčí ji před sebe. Už chce být nahoře. Pochlubit se.

Vesele se usmívá a zakloní hlavu.

Vysoko nad hlavou létá orel.

Duchové jsou na jeho straně.

Labuť nechce jít.

Sténá bolestí, padá do bahna.

Lovec se nasupeně rozhlédne kolem sebe, nakonec z opasku vytáhne nůž.

Dívka ho odevzdaně sleduje. Je vyčerpaná. Její tvář nemá výraz.

Setká se s jejím pohledem. Z těch očí se mu zatočí hlava. Sejde z pěšiny, prodere se ke staré vrbě.

Vytáhne dřevěný nůž, ostré úštěpy drží v čepeli borová smůla.

Nástroj se zakousne do měkkého dřeva.

Tady nahoře je osada Říčních lidí.