A ještě jsem
prý drzá

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Marta Hlušíková

A ještě jsem prý drzá – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2024

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Luki je do mě!

Prej se líbím Lukášovi z naší třídy, a to i když mám větší nohy než on, a jednu si dokonce dokážu dát za hlavu. Mně se ale líbí jeho brácha Viktor, čtvrťák. Luki mi totiž dneska během přestávky mezi čtením a výtvarkou řekl, že je do mě. Nevěděla jsem, jak se mám tvářit, jestli se mám zachichotat a podívat se mu do očí, nebo mu v rychlosti něco dát, aby měl radost. Ale nic jsem u sebe neměla, tak jsem se jen překvapeně zeptala:

„Doopravdy?“

Ale ve skutečnosti mi ho bylo líto, protože je menší než já, o nohách ani nemluvím, a i když je nejlepší v matice, má strašně velký uši. Když je sehnutej nad sešitem a slunce mu svítí přes ty jeho plachťáky, vypadá trochu jako netopýr a trochu jako sousedův pes Lolek.

„Doopravdy,“ řekl Lukáš a strčil mi do ruky nějakej papírek se zaschlým flekem od kečupu.

Nechtěla jsem se do něj hned podívat, protože mi přes rameno koukala Tereza. Otevřela jsem ho až odpoledne, když jsme byli všichni ve školním klubu. Bylo tam velký modrý srdce a v něm L + L. Jakože Laura a Lukáš.

„Proč jsi nakreslil to srdce modrý?“ zeptala jsem se ho.

„Protože jsem neměl červenou. Ale modrý mám dokonce dvě,“ prohlásil a já jsem chvilku nevěděla, jestli si ze mě náhodou nestřílí. Ale ne, myslel to naprosto vážně. Kdybych chtěla někomu darovat srdce já, obíhala bych všechny kamarádky, dokud by mi některá nepůjčila červenou pastelku.

Je fakt, že bych byla radši, kdybych dostala srdce od Viktora. Bylo by v něm L + V a na papírku by určitě nebyl jeden flek od kečupu, ale aspoň dva, protože Viktora takový věci jako pořádek v tašce a ořezaný pastelky v penálu nezajímají. A ani by mi nevadilo, kdyby mi nakreslil modrý srdíčko, nebo dokonce zelený… protože by bylo od něj.

Každý odpoledne se potkáváme v klubu, píšeme si domácí úkoly, hrajeme si venku i na počítači, ale on jako by mě neviděl. Netuší, že bych měla radost právě z jeho srdíčka. Zatím si musím vystačit s tím modrým od Lukáše. Doma se s tím ale chlubit nebudu, stejně nikdo nemá čas mě poslouchat. Naši chodí z práce vyšťavený jako citrony. To říkává máma a táta na znamení souhlasu a vyčerpání vždycky jenom přikývne.

První přichází z práce většinou máma, vydá se do školky pro našeho prcka Tomáše a potom na mě oba čekají u školní brány. Vyprávět jí o modrým srdíčku ale nemá smysl, protože všechnu pozornost si pro sebe ukradne prcek. Pořád se jenom vyptává.

„Až vyrostu, můžu bejt žába?“ zeptal se minule a máma mu dokola vysvětlovala, že to nepůjde. Dneska vyzvídal, jestli mají policajti nesmrtelný pušky. Máma měla zase plnou pusu práce, a tak jsem se do toho nechtěla míchat ještě já se svým modrým srdíčkem. Kromě toho si myslím, že takový věci se neříkají na ulici plný různejch zvuků a otázek geniálního mladšího bratra. A taky si dobře pamatuju na mámino vyprávění o tom, že se poprvý zamilovala, když měla devatenáct. Já mám o deset míň.

Takže by mě možná nepochopila.

Ale z našeho prcka Tomáše jednou asi fakt bude někdo významnej. On vážně přemýšlí jinak než ostatní. Dneska ráno se mě zeptal, co je to smrdelná postel a proč na ní musí starý lidi ležet. On by prej naši mámu a tátu, až jednou budou starý a budou už babička a dědeček, do takový postele nedal. Netuším, co má najednou s tím smradem, protože když ve zprávách mluvili, že někde vypukla nějaká vzpoura, zeptal se:

„Když si puknu já, všichni mi říkají, že se to nesluší. Ale když vypukne vzpoura, nikdo nic neříká. Vždyť kolik smradu musí bejt při takovým vypuknutí!“

Miluju svýho bráchu za ty jeho geniální úvahy.

Prcek je mámino dobrý srdíčko

Když jsem šla dneska s mámou a prckem ze školy, tak se stalo tohle: máma se potkala se svou spolužačkou z vysoký školy a já jsem koukala přes ulici, protože tam po chodníku šli ze školy Viktor s Lukášem. Lukáš mi zamával, ale Viktor jenom unuděně kopal do kamínků. Když se máma s kamarádkou rozloučila a přišla ke mně, zakřičela na mě:

„A kde je Tomáš?“

No tohle? Vždyť tu teď byl! Teď, před chvilkou tu byl! To se snad vypařil?

„Po-slou-cháš-mě? Kde-je-To-máš?“ slabikovala mi do ucha tak hlasitě, že se po nás dokonce ohlídli i Viktor s Lukášem.

„Myslela jsem si, že je s tebou…,“ říkám tiše, protože nevím, co mám říct. Tomáš pokaždý poskakoval mezi námi, jednou se držel mě, jednou mámy a v ruce měl svýho plyšáka Olina, klokana s očima jako talíře. Všichni jeho plyšáci musí mít obrovský oči.

„Neztratil Olina?“ Rozhlížím se a moc, moc si přeju, aby tam náš prcek zrovna hledal ztracenýho klokana.

Ale na ulici nikdo nebyl.

„Tóóó-máááš-kuuu!!! Tóóó-máááš-kuuu!!!“ křičela máma. Lidi se začali ohlížet, a dokonce za námi přišli i Viktor s Lukášem.

„Ztratil se nám malej Tomáš,“ říkám plačtivě.

Oba se na mě udiveně dívají, jako by se jim nikdy nic neztratilo. Až teď vidím, jak jsou si podobní. Až na ty uši. Viktor je má normální. Ale nemám čas porovnávat jejich uši, protože se mě začíná zmocňovat panika. Co jenom řekne táta. Máma minule utrousila, že kdyby se nám, teda jako mně a prckovi, mělo něco stát, ona asi vyskočí žalem z balkonu. Nenápadně ji pozoruju, jestli náhodou neběží do bytovky, aby skočila. Proč jsem jen sledovala Viktora a nedávala pozor na prcka! Vážně si neumím představit mámu vyskočenou z našeho balkonu, i když mi to přijde trochu vtipný, když bydlíme v prvním patře. Zatím naštěstí jen křičí.

„A nevešel do těchhle vrátek?“ řekne Viktor a já si všimnu, že vrátka do domova důchodců jsou pootevřený. Vždycky bývají zavřený, ještě nikdy jsem je neviděla otevřený. Teď asi poprvý.

„Mně se taky zdálo, že tam někdo vešel,“ dodal Lukáš. Udělal mi takovou radost, že mu i ty uši odpouštím.

Všichni vejdeme vrátkama do velký zahrady. Všude posedávají dědové a babičky. Některý si povídají, ale většinou jenom tak sedí, sami, pozorujou ulici nebo poslouchají ptáky. Nic jinýho se tu asi dělat nedá.

„Tam je!“ řekne Lukáš a už všichni běžíme k lavičce, na který sedí nějaká stařenka a vedle ní náš Tomáš.

„Tomášku!“ vrhne se k němu máma. „Co tu děláš?“

„Byl jsem jí dát Olina, protože byla smutná,“ řekne Tomáš a hladí stařenku, která si klokana tiskne k sobě a přikyvuje. „Klokan má v kapse malýho klokánka. Bude se jí líbit, protože to je prý ona a její děťátko,“ řekne prcek a všichni se cítíme tak nějak divně. Je nám stařenky líto, ale ona se jen usmívá a hladí Olina.

„Tak pojď, ty moje srdíčko dobrý,“ řekne máma a já s klukama se přidáváme k Tomášovi a zamáváme stařence s plyšákem.

Nedá!